1911] Dyrelevninger fra de gamle bopladser paa Hardangervidden. 7 



Den første som paaviste, at Hardangervidden en gang har været 

 skogdækket, var forstmester Gløersek, som i myrerne ved Normands- 

 laagen fandt furustubber. 1 ) Dette fund er senere blit bekræftet av 

 Adole Dal, som flere steder op til en høide av 1350 m. o. h. i 

 myrerne ved Normandslaagen fandt furustubber av et ikke ubety- 

 delig omfang. Yed Frisætsæter i Veigaadalen (1165 m.) fandt Dal 

 likeledes store furustammer. Paa veien herfra og utover dalen til 

 Sandvadet (ca. 1020 m.) saaes flere fururøtter og stammer. Like- 

 saa i en sidedal noget nordenfor Sandvadet ved Fljodalssæter. I 

 Syssendal har Dal 2 ) og Rekstad 3 ) fundet store velvoksne furutrær 

 liggende omvæltede i myrerne helt op til Instesæter, ca. 1100 m. 

 eller noget høiere end den nuværende birkegrænse. Furugrænsen 

 er nu i Syssendalen ved Fet (720 m.). Paa den østlige del av Hard- 

 angervidden har Dal i myrerne ved Laageliberget (1160 m.) fundet 

 flere omvæltede furustammer. Yed Raggensæter under Halling- 

 skarvets sydside (1260 m.) fandtes en stor og retvoksen furustamme. 

 „Store furustokker fandtes ligeledes ved Ustavand, som ligger 1000 

 m. o. h. Der vokser nu ikke furu ved Ustavand, men i en side- 

 dal, søndenfor Ustadal, gaar den op til henved samme høide." Rek- 

 stad antar, at paa Hardangervidden ligger nu furugrænsen 450 m. 

 lavere og ved Hallingskarvet mere end 260 m. Disse fund viser, at 

 Hardangervidden under tapestiden, da klimatet var mildest, har været 

 dækket av skog, dog har muligens de høieste nuter været skogbare. 4 ) 



*) Gløersen er dog ikke den første som har henledet opmerksomheten paa at 

 vore høifjelde en gang har været skogklædt. Æren herfor tilkommer den tyske bota- 

 niker Grisebach, som i „tlber den Vegetationscharacter von Hardanger in Bergens 

 Stift" (Arch. f. Naturgesch. vol. 10, 1844, pag. 21) omtaler at han paa Folgefonnpla- 

 taaet ovenfor Aga i en høide av 4000' (1256 m.) o. h. fandt furustammer i torvmyrerne. 



2 ) Dal: Fra en reise paa Hardangervidden 1893, Naturen 1894, pag. 58. 

 Cfr. Dal: Om skoggrændsens synkning. Op. cit. 1893, pag. 176. 



3 ) Rekstad: Skoggrændsens og snelinjens større høide tidligere i det syd- 

 lige Norge, Naturen 1903, pag. 65. 



4 ) Som en sidste levning av denne furuskog er de enkelte smaa forkrøplede 

 trær, som like til vor tid er funden paa Hardangervidden og tilstødende fjeldstræk- 

 ninger, trær, som befinder sig i milevid avstand fra de nærmeste nulevende skoger. 

 For nogen aar siden stod der og muligens staar der endnu en saadan furu opunder 

 en berghammer nedenfor Krakevandsnuten, ret op for Bremafoten, mellem Normands- 

 laagen (1351 m. o. h.) og Bjørnæsf jorden. Træets voksested er ca. 1370 m. o. li. 

 Det er 2 meter høit med krusket flat top og av en kornstørs tykkelse. I bakken 

 ovenfor Skaupsjølægret (1241 m.) findes en lignende forkrøplet furu. Endvidere 

 forekommer nogen enslige trær ved Grothalsen, Blaanuten m. fl. steder paa Har- 

 dangervidden og i Sogn, hvis voksesteder ikke ligger meget lavere end de to her 

 nævnte trærs. Cfr. forstmester Aars : Fra en Vestlandsreise. Tidsskrift for Skog- 

 brug, vol. 19, 1911. pag. 32. 



