8 James A. Grieg. [Nr. 5 



Selv under den ældste del av bopladstiden maa skogen være 

 forsvundet. Hvis Vidden den gang hadde været skogklædt, vilde 

 vi uten tvil i avfaldsdyngerne ha fundet levninger av elgen, der jo er 

 et utpræget skogdyr. Her fandtes blot renben og horn og denne ren 

 maa nærmest henføres til „barrenground u racen, høifjeldsrenen. Hadde 

 landet været skogklædt, hadde vi kanske snarere paatruffet den saa- 

 kaldte skogren, „woodland reindeer". Et yderligere bevis for, at Har- 

 dangervidden ikke kan ha været dækket av furuskog under boplads- 

 tiden er fjeldrypen, av hvilken art der fandtes levninger ved to av 

 bopladsene. Om fjeldrypen skriver Barth, x ) at paa „den skandinaviske 

 halvø, hvor den findes i mængde træffes den med undtagelse av en og 

 anden gang om vinteren aldrig nedenfor lavarternes og de graa vidjers 

 region, der i det sydlige Norge begynder med noget over 3500 fods 

 (ca. 1100 m.) høide over havet . . . '" Collett 2 ) anfører like- 

 ledes, at fjeldrypen i det sydlige Norge neppe forekommer under 

 1100 m. høide over havet. Ved vor vestkyst kan dog fjeldrypen 

 forekomme adskillig lavere, helt ned i de høiere liggende dele av 

 birkeregionen, saaledes har H. Friele paa Kvammeskogen mellem 

 Noreimsund og Samnanger paatruffet den hækkende sammen med 

 lirypen 7 — 800 m. o. h. Saa langt ned som i fururegionen er den 

 saavidt vites dog aldrig paatruffet. I bopladsene fandtes birke- 

 næver og mere eller mindre forkullede birkekvister, derimot ikke 

 furuved eller bark. Dette taler yderligere for, at under boplads- 

 tiden maa Hardangervidden ha manglet furuskog. Antagelig har 

 forholdet været som ved de høiest liggende sætre i vor tid. 



Det er for tiden ikke mulig med sikkerhet at bestemme alderen 

 av de ældste fund, stenaldersfundene, fra bopladsene. Av oven- 

 staaende vil det dog fremgaa, at fundene maa være yngre end fra 

 tapestiden, da Hardangervidden var skogklædt. 



Salmo eriox Linné. 



Av denne art foreligger: tre halehvirvler, nogen ribben og bi- 

 ribben, to epihyalia, av hvilke det ene har en længde av 22 mm., 

 største bredde 12 mm., det andet henholdsvis 24 mm. og 12 mm., 

 og et præoperculum, som maaler: længde ca. 42 mm., bredde paa 



!) Barth: Erfaringer fra jagten paa det mindre vildt i Norge, Ed. 2, 1891, 

 pag. 297. 



2 ) Collett: Mindre meddel, vedr. Norges fuglefauna, 1873—76, Nyt Mag. 

 f. Naturvidensk. vol. 23, 1877, pag. 79. 



