1911] Geologisk ekspedition til Spitsbergen 1909. 57 



Sandstensurerne har et mere uensartet præg end skiferurerne. 

 Henimot fjeldtoppene finder man de storstenede, vilde urer, som 

 foranstaaende fotografi viser (fig. 18). 



Her er uren saa litet stabil, at ikke engang en vegetation av 

 lavarter finder fæste. Længer ned sætter uren sig mere samtidig 

 med, at blokstørrelsen avtar. Er skraaningen ikke for steil, vil 

 en sparsom vegetation bidra sit til at støtte det hele. Paa de 

 bratteste steder kan man se merker efter stenskred, men de er 

 vistnok sjeldne i det indre av landet. Graver man i uren, støter 

 man paa tæle, og denne er til hinder for skredene, og bevirker 

 saaledes, at urerne blir steilere end normalt. Men ikke alle sand- 

 stensurer er steile. Opover Stordalens bund, som er flat ligger ur 

 av svære sandstensblokker. Disse er ikke nedraset, men dannet 

 paa stedet, og uren ligger in situ. 



Ogsaa sandstenen viser sig at være gjennemsat av sprækker, 

 om den end i denne henseende ikke taaler sammenligning med ski- 

 feren. Om den derfor viser mere modstandsdygtighet, vil den dog 

 let paavirkes av de kræfter, som danner urerne. 



Naar man vil søke at utrede, hvilke kræfter i denne del av 

 Spitsbergen har været de virksomste hertil, har man flere gode 

 holdepunkter. 



Temperaturforandringerne vil kunne frembringe forskjel i sta- 

 biliteten. En lagrække, der er saavidt uensartet, som de her op- 

 trædende sedimenter, vil ved temperaturforandringer faa forskjellig 

 utvidelse, saa der op trær en forskjel i tryk langs efter lagene og 

 lodret paa lagstillingen. Men temperaturamplituderne er paa Spits- 

 bergen forholdsvis smaa, selv om det faste fjelds er større end 

 luftens, og kan neppe spores langt ind fra overflaten. Og i over- 

 flaten gir bergarten plads for volumforandringerne ved sine sprækker, 

 saa trykkene her kun da kan finde nyt angrepspunkt, naar en 

 spræk er utfyldt av en liten sten, der virker som en kile. Denne 

 kraft, som har en kontinuerlig forandring i stabiliteten tilfølge, har 

 derfor neppe saa meget at si, som den sjeldnere optrædende men 

 desto virksommere frostsprængning. 



I sprækkerne trænger vand ind, og naar dette fryser utvider 

 det sig med 9 %. 1 gram vand har ved 0° nøiagtig volumet 

 1.00013 cm. 3 , og 1 gram is ved 0°, 1.09083. Nu fryser vistnok ikke 

 alt det vand, som maatte være i en spræk paa en gang, da våndets 

 frysepunkt synker ved stigende tryk. Hele trykket, som våndet 

 kan præstere, naar det fryser, kommer derfor ikke til at virke 



