1911] Geologisk ekspedition til Spitsbergen 1909. fil 



derved, at der dannes avløp for våndet i polygonernes sprækker, og 

 videre ved, at planterøtter har let for at finde fæste i sprækkerne. 

 Strukturen skylder jordens indtørring sin dannelse. Naar våndet 

 fordunster, trækker jorden sig sammen, og naar jordbunden er nogen- 

 lunde homogen, saaledes som f. eks. lere og lerblandet sand er, vil 

 en fysisk lov gjøre sig gjældende, hvorved sprækkerne danner om- 

 trent 120° vinkel med hverandre. Ved indtørringen opstaar saale- 

 des fortrinsvis 6 kantede polygoner. Jo langsommere indtørringen 

 foregaar, desto større blir polygoner ne. 



I almindelighet er de fra nogen faa decimeter til et par meter 

 i tvermaal. 



Paa samme slette finder man ofte to generationer av polygon- 

 mark. Den ene generation har sine forholdsvis smaa polygoner 

 mellem de store polygoners sprækker. Den bedste oversigt over 

 disse generationer faar man, naar man betragter sletten ovenfra 

 høiden; men hvor planter vokser i de store polygoners sprækker, 

 fremgaar de ogsaa tydelig paa nært hold, saaledes som fig. 19 viser. 

 De store polygoner kan ha et tvermaal av op til 20 meter, og de 

 kan da undertiden begrænses av sprækker paa op til % meters 

 bredde og over 1 meters dybde. De smaa polygoner er i sin nu- 

 værende form de yngste, og de store polygoner utgjør den ældste 

 generation. Ofte har nemlig de store polygoner vegetation langs 

 sine sprækker, mens de smaa er aldeles friske. De smaa polygo- 

 ner nydannes for en stor del hvert aar, idet de hver vinter utviskes 

 under snesmeltningen. De store polygoner skylder derimot ikke de 

 aarlige fugtighetsforandringer sin opstaaen, men her maa grund- 

 vandets langsomme sænkning ved naturlig drænering forklare fæno- 

 menet. 



Polygonmarken kan iagttages ogsaa utenfor polarlandene. I 

 det sydlige Norge har man ofte anledning til at se typisk polygon- 

 mark ved teglverkerne, hvor der utover sommeren indfinder sig en 

 vegetation av lussilago farfara i sprækkerne. Ogsaa i syden kan 

 man se den. Paa Algeriets Chottplataa er den hyppig. Bedst ut- 

 viklet og med de største polygoner finder man den her i „ørken- 

 skorpen" og i saltsjøerne. I saltsjøerne holder saltet i jordbunden 

 forholdsvis længe paa fugtigheten, hvorved polygonerne faar den 

 samme regelmæssige utvikling som i polarlandene, og det samme 

 er formodentlig tilfældet med ørkenskorpen. Idetheletat kan man 

 se dette tørkefænomen overalt, hvor vegetationen mangler. Dog 



