1911] En indskrift med ældre runer fra Huglen i Søndhordland. H 



forklarer som en avledning av et patronymikon *IgingaR „Iga\s 

 ætling/' 



Det er dog paafaldende, at de andre gammelgermanske sprog 

 ikke kjender denne maate at danne personbetegnelser paa. 1 ) Endnu 

 mere paafaldende er det, at det oldnorske sprog, som har en række 

 hankjønsord paa -ingi (gen. -ingja) ved siden av avledninger paa 

 ingr (fædingi = fædingr, Iwsningi = kosningr, o. s. v., jfr. ættingi 

 = åttungr), 2 ) dog saagodtsom fuldstændig mangler folkenavne, dannet 

 ved endelsen -ingi: jeg kjender kun benævnelser paa fremmede 

 folkeslag som væring jar og flærningi, samt det enestaaende Yaningi 

 ,,som er av vanernes æt," mens .det virkelig produktive suffiks her 

 kun er -ingr (breidftrdingr, hjaltlendingr o. s. v.). Dette viser, 

 at gudinga og >rawingan ikke maa stilles direkte i klasse med arm- 

 ingi og lignende dannelser, om hvilke Bugge senere 3 ) har paavist, 

 at de for en ikke ringe del er sammensætninger med -gengi. Heller 

 ikke maa de sammenstilles med de av Bugge anførte genetivformer 

 Suttunga ved siden av Suttungs, Haddingja ved siden av Had dings ; 

 ti her optræder ,, svake" bøiningsformer kun i denne ene kasus, 

 hvilket synes at vise, at man ved disse ord maa gripe til en sær- 

 egen forklaring. 4 ) 



Det synes mig derfor ikke rimelig at opfatte gudinga o. s v. 

 som direkte avledninger av eller sideformer til et mandsnavn *Gud- 

 IngaR o. s v. Jeg tænker mig, at personbetegnelser paa -ingan- 

 (gudinga, rauninga o. fl.) er fremkomne paa følgende maate. 



Av navne (mandsnavne og stedsnavne), 5 ) sammensatte med 



A ) Angelsaks, patronymika som Béowulf Scyldinga (jfr. Péodric icæs Amu- 

 linga) indeholder vistnok gen. fl. av stammer paa -inga- og ikke nom. sg. av 

 stammer paa -ing an- ; jfr. Kluge: Stammbildungslehre § 27. 



2 ) Se A. Tori>: Gamalnorsk ordavleiding (i Hægstad og Torp, Gamalnorsk 

 ordbok) s. LV. 



3 ) Arkiv f. nord. filol. II, s. 222 ff. 



4 ) Dette gjør ogsaa Bugge, naar han i en anmerkning til det anførte sted 

 (Tidsskr. for Philol. VII, s. 249, anm. 1) ytrer: „Ved Suttunga, Haddingja lige- 

 som ved Surta, Mima synes Nominativ ikke at være bleven dannet af den ved n 

 udvidede Stamme, og Forholdet bliver da væsentlig det samme som ved lat. 

 sanguis, sanguinis, sanguinem, gr. tlq, tl»o?, xin." Saa langt tilbake i tiden 

 behøver man dog neppe at gaa for at finde forklaringen paa gen. Suttunga o. s. v. 

 Paa et andet sted skal jeg søke at vise, hvordan Suttunga efter sin oprindelse 

 er at forståa. 



5 ) Jeg tilføier „og stedsnavne", da der ved rauninga kan foreligge den 

 mulighet, at personbetegnelsen er dannet av et stedsnavn, sammensat med træ- 

 navnet „rogn" (oldn. reynir m.). 



