20 Magnus Olsen. [Nr. 11 



skriftens slutning- (her betegnet som r. 17 — 18, da de to sidste 

 staver synes at danne én rune) en række muligheter: ih, ie, im, 

 Ih, le, lm, th, te, tm. 1 ) Hvis der eiter ungandiR har fulgt magiske 

 runer, som har begyndt et nyt avsnit, eller hvis r. 17 ff. indeholder 

 sterkt forkortet skrevne ord, har vi ingen holdepunkter til bestem- 

 melsen av indskriftens slutning. .Efter de fuldstændig skrevne ord 

 med sproglig mening ek gudinga ungandiR har man dog efter al 

 sandsynlighet at søke et (eller to) ord, som likeledes har været 

 skrevet helt ut og syntaktisk har hørt sammen med det foregaaende. 

 Men hvad for ord dette har været, lar sig neppe sikkert bestemme. 



I de øvrige, ganske talrike indskrifter, som begynder med ek, 

 fulgt av et mandsnavn, Under man derefter skrevet enten et verbum 

 („heter a , ,,skriver", „foretok indridsningen u , „utstyrte u ), 2 ) eller den 

 hele indskrift kan lyde „Jeg N. N." med en tilføiet flerleddet bestem- 

 melse, saaledes som tilfældet er med den allerede nævnte indskrift paa 

 bergvæggen i Valsfjorden („Jeg Hagustald, Godag's mand u ). Da nu intet 

 av de her anførte verber (*haitan „hete", *faihian ,,skrive", *unå- 

 neman „foreta u , 'Hau jan „utstyre u ) kan søkes i Hugl-indskriften, og 

 da jeg heller ikke fra germansk sprog kj ender noget andet verbum, 

 begyndende med ih — , je — , le — eller te — , som her kan gi en 

 passende mening, 3 ) synes det mig rimelig, at indskriftens slutning frem- 

 deles maa indeholde en bestemmelse til ek glidinga. Man kan i saa 

 fald vanskelig tænke paa et nyt tilnavn, neppe heller paa et patro- 

 nymikon, da et saadant vel vilde ha fulgt umiddelbart efter navnet (jfr. 

 eksemplerne i det foregaaende s. 15). Jeg er derfor blit staaende ved 

 de to muligheter, at r. 17 — 18 kan være begyndelsesrunerne i en an- 

 givelse av Gudinga's stilling eller i en stedsbetegnelse. Da jeg ikke 

 kjender nogen værdighetsbetegnelse, som kan passe til de bevarede 

 runetræk, har jeg fæstet mig ved den sidste av de nævnte muligheter, 

 at r. 17 fr. indeholder en stedsbetegnelse, nemlig angivelsen av 



x ) Den mulighet, at de to sidste staver (,,r. 18") har utgjort to runer, lar 

 sig* dog ikke ganske avvise. 



2 ) Jfr s. 9 og de i det følgende anførte indskrifter. 



3 ) Dette maa saaledes sies at gjælde utfyldninger som le(hu) „jeg over- 

 later" = got. leihwa, te(hu) „jeg viser, forkynder" = got. teiha (i hvilke former 

 man forøvrig skulde vente i, ikke e) og te(hwo) „jeg bestemmer, anordner, bringer 

 tilveie" = oht. (gi-)zeM. — En utfyldning av ih— til den urnordiske form for 

 verbet „indhug" (ih— da at læse in-h — , jfr. i det følgende) vilde være uten 

 direkte sidestykke i nordiske runeindskrifter, hvorfra kun kj endes det usammen- 

 satte hiu (jfr. Bugge, NI. I, s. 287). 



