1911] En nidskrift med æklre runer fra Huglen i Søndhordland. 29 



Kragehul-spydstaken, er fast knyttet netop til nidskrifter, der, som 

 det heter paa spydstaken, „vier" eller lægger magiske kræfter i 

 vedkommende gjenstand. Jeg har derfor 1 ) troet at turde fastslaa 

 som en regel for ialfald en bestemt art av denslags indskrifter, at 

 runeristeren begynder med saa at si at forestille sig for de over- 

 naturlige magter, som han vender sig til, idet han i en formelmæssig 

 vending nævner sit navn. Men desuten føier han hertil et til- 

 navn (farauisa brakt. 57, wilagaR Lindholm, muha Kragehulj, der 

 angir hans store tryllekyndighet og kanske har til hensigt at imponere 

 de overnaturlige væsener, som runerne skal bringe i hans magt. 



Mellem de ord, hvormed runemesteren i de tre „østdanske" rune- 

 indskrifter fremhæver sin tryllekyndighet, og ungandiR „som ikke 

 kan rammes av gand u , bestaar der uten tvil en sammenhæng, og 

 man venter derfor, at der fra de nævnte tre utpræget magiske ind- 

 skrifter skal falde lys over Hugl-indskriftens bestemmelse. Vi skal 

 dog endnu ikke vende tilbake til Hugl-indskriften, men først drage 

 med ind i undersøkelsen en anden liten gruppe av urnordiske ind- 

 skrifter, som kan hjælpe os til at knytte baandet fastere mellem de 

 „østdanske" indskrifter og Hugl-indskriften. 



Denne anden gruppe bestaar av de merkelige indskrifter paa 

 to stener fra Stentofta og Bjorketorp i Bleking. Flere enkeltheter 

 ved indskrifternes tydning er vistnok endnu langtfra fastslaat, men 

 deres hovedindhold og bestemmelse tør betragtes som sikker efter 

 Bugge's behandling av dem i Tidskrift for Philologi og Pædagogik 

 YII og YIII (1867 og 68); jfr. Noreen, Altisl. Gramm. 3 s. 343, 335. 2 ) 



!) Aarboger 1907, s. 37 f. 



2 ) Jeg finder ikke tilstrækkelig grund til med Fr. Laffler (i et foredrag, 

 holdt i Stockholm i 1905 [jfr. Jahresbericht iiber . . . germ. Phil. 1909 s. 18], 

 hvorav et for en snevrere kreds beregnet maskinskrevet referat, besørget av 

 foredragsholderen, velvillig er tilstillet mig av denne) at opfatte de to stener 

 som reiste til minde om, at en kong Hathuwolf, Hariwolfs søn, skal ha ordnet 

 det retslige forhold mellem landets oprindelige indvaanere og indvandrede eruler 

 og stillet denne nye lovgivning under overnaturlig beskyttelse. Laffler over- 

 sætter med benyttelse av Bugge's læsning Stentofta-indskriften saaledes: „Ny 

 lag for infodingarna, ny lag for fråmlingarna gaf Hathuwolf. Jag Hariwolf ristar 

 åt min son hår i våndningar de stora raderna med hedersrunor; oskadd (ristar 

 jag raderna med) trollrunor: den som bryter (denna lag) år hemfallen åt svekfull 

 dod." „Bjorketorpstenens inskrift tolkade foredraganden i ofverensståmmelse med 

 Stentoftastenens. " 



Heller ikke kan jeg følge Th. von Grienberger's opfatning av Stentofta- 

 og Bjorketorp-indskrif terne (Zeitschr. f. deutsche Philologie XXXIX, s. 74 ff.). 

 Min hovedindvending mot v. Grienberger er, at han ved forklaringen av disse 

 indskrifter fra tiden omkring aar 700 uten tvingende grund lar nærliggende nor- 

 disk sammenligningsmateriale upåagtet. 



