1911] En mdskrift med ældre runer fra Huglen i Søndhordland. 33 



ek svei vinnk, 

 at pær villar fara 

 sinna heimhama, 

 sinna heim haga. 1 ) 



„Det kan jeg som det tiende, om jeg ser troldkvinder fare frem 

 i luften: det jeg volder, at de fare vild, uten at kunne finde sine 

 hamme eller sine hjemsteder." 



Denne galder har man sikkert tænkt sig ledsaget av indrids- 

 ningen av magiske runer, da det om den „tolvte" tryllesang i samme 

 digt uttrykkelig heter: sva ek rist ok i runum f ak, d. v. s. det volder 

 jeg ved at riste runer og (rød)farve' 2 ) dem, at o. s. v. Det maa 

 ogsaa merkes, at den virkning, som Odin ved tryllesangen frem- 

 kalder paa tunribur, er ganske den samme som den, Egil ved galder 

 og runer vil fremkalde paa landvætterne. 



Vi bør endnu dvæle litt ved den store kulturhistoriske betyd- 

 ning, som Hugl-indskriften og de blekingske indsk rifter faar ved at 

 vise os billedet av den ram-hedenske runemester. Han er den store 

 magiker, som i kraft av de guddommelige runer hersker i den over- 

 sanselige verden. Derved synes han — efter en mere primitiv 

 anskuelse — at faa likefrem en prestelig karakter, og det turde 

 lønne sig at opta til drøftelse det spørsmaal, om ikke runekyndighet 

 i det hele tat har været særlig knyttet til den ældre jernalders 

 presteslegter. 



Et vink i denne retning kan man, som allerede antydet, tinde 

 deri, at runerne sies at stamme fra guderne (Noleby-indskriften, 

 Håvamål). 



Videre i den omstændighet, at ikke faa av vore urnordiske 

 runeindskrifter er fremkomne paa eller nær ved steder, hvor der 

 ifølge stedsnavnene maa ha været helligdomme for hedenske guder. 3 ) 



Hertil kommer saa Hugl-indskriftens vidnesbyrd om en æt i 

 Søndhordland, Gudingerne, for hvilken navne, sammensatte med 

 Goda- „gud"', var karakteristiske. Denne æt har aabenbart be- 

 tragtet sig som stillet under gudernes særlige beskyttelse — merk 

 den neppe tilfældige motsætning mellem stammeordet i gudinga og 



1 ) -haga rettelse for haandskriftets hvga. 



2 ) Jfr. Gu<5runarkvi6a II 22: sta/ir ristnir ok rodnir. 



3 ) Tune; Einang; Bø i Sogndal nabogaard til Frøiland; Opedal nabogaard 

 til Ullensvang; Hov i Gran; Stabu i Hov sogn, Østre Toten, ikke langt fra 

 kirkestedet; o. fl. a. — Til dette spørsmaal haaber jeg at komme tilbake i en 

 undersøkelse av samtlige norske minder om gudsdyrkelse i stedsnavne. 



27 



