34 C. A. WESTERLUND, SIBIRIENS LAND- OCH SÖTVATTEN-MOLLUSKER. 
und ganz typischer Beschaffenheit, noch fast durehweg mit sehr kurzen weisslichen Härchen bedeckt 
ist, während die öbrigen und selbst der jungsten Exemplare gar keine Behaarung zeigen.» 
»Helix rufescens Penn. est, säger DUPUY'), sans contredit, une de celles dont la synonimie 
est le plus embarrassé, parce que les auteurs qui ont écrit dans les différents pays sur les Mol- 
lusques, ou bien n'ont pas en å leur disposition des échantillons authentiques, afin de pouvoir com- 
parer entr'eux les exemplaires venus de différents pays.» Den snäcka, som SCHRENK upptagit 
såsom H. rufescens, men som här är framställd såsom en för vetenskapen ny art, har mycket ringa 
likhet med rufescens typica, sådan PENNANT”) beskrifver och afbildar den, sådan den framställes af 
JEFFREYS”) och sådan många af JEFFREYS godhetsfullt sända originalexemplar ådagalägga denna 
vara. Den Helix, som CO. PFEIFFER') kallar »striolata» (tagen »bei Heidelberg in eben gelegenen 
Gärten») förmodar CLESSIN”) vara identisk med den engelska formen, ehuru han icke har exemplar 
från originalfyndorten att jemföra med, och jag kan intyga den fullkomliga riktigheten deraf, emedan 
jag derifrån eger en mängd exemplar, alldeles öfverensstämmande såväl med PFEIFFERS beskrifning, 
som med JEFFREYS exemplar. Den förra har följande lydelse: Gehäuse niedergedräöckt, hellbraun, 
dinn, wenig durchsichtig, unregelmässig, jedoch deutlich quergestreift: das Gewinde besteht aus 
5'/, sich wenig erhebenden und sehr allmählig zunehmenden mit einem schwachen Kiele versehenen 
Umgängen; Mindung eirund, durch den etwas gestrecken Spindelrand und den Kiel etwas winkelig: 
Mundsaum etwas erweitert, im Inneren mit einem weissen, von der Basis des Spindelrandes aus- 
gehenden, sich bis zur entgegengesetzten Einfögung des Seitenrandes allmählig verlierenden Wulst 
belegt: Nabel offen, die iöbrigen Umgänge des Gewindes zeigend. Höhe 3”, Breite 6”. De en- 
gelska exemplaren äro »light ashgrey with generally a reddish-brown hue, sometimes transversely 
streaked with de last colour, and often marked with a withe spiral band which encircles the last 
whorl, finely and closely but irregularly striate transversely, umbilicus narrow, but distinct» (Jeffr.) 
De tyska exemplaren från Heidelberg o. fl. öfverensstämma äfven i afseende på färgen med de 
engelska. Om man med dessa beskrifningar på H. ruf. Penn. jemför den vi lemnat af H. norden- 
skiöldi, torde det vara lätt att redan häraf finna, att det icke är möjligt identifiera dessa båda: färg, 
form, striering, mynning o. s. v. äro hos båda helt olika. Men H. ruf. Penn. uppträder i Europa 
under flera gestalter, kanske den sibiriska mera liknar någon annan än den typiska. ÖOLESSIN ur- 
skiljer följande former: A) rufescens Penn., den ofvan anförda; B) clandestrina Hartm. (t. aperte 
umbilieata, planiuscula, irregulariter striolata, cornea, numquam rufa, anfr. ultimus dilatata): C) danu- 
bialis CI. (t. subeonica, albida v. pallide cornea, subtiliter et irregulariter striata, spira brevis, peri- 
stoma versus umbilicum perangustum fortiter reflexum, prope marginem callo albo valido munitum): 
D) montana Stud. (t. parvula, obscura, brunnea, numquam rufo-cornea, globosa, striatula, apertura 
subrotunda, umbilicus angustus):; E) coelata Stud. (t. perdepressa, spira vix prominula, subtilissime 
striata, pallide cornea, anfr. lentissime acerescentes, superne plani, subtus perconvexi versus umbi- 
licum amplum subangulati: alt. 4,s, diam. 9,, mm.). Alla dessa hafva en mer eller mindre stark, 
stundom hög, schwellenartig, hvit läpp inom munsömmen, äfvensom, utom danubialis, såsom mycket 
unga en fin, men mycket snart affallande hårbeklädnad. Ej heller med någon af dessa kan vår 
sibiriska snäcka förenas, som man finner af de anförda kännetecknen. Helix rufescens et aff. hafva 
äfven en 1 motsats till de flesta arterna af gruppen Fruticicola ganska inskränkt utbredning, som icke 
kan låta med skäl vänta deras förekomst i det inre af Sibirien. OCLESSIN anser Jurabergen vara 
det centrum hvarifrån de utbredt sig öfver vissa delar af mellersta Europa (mot söder icke öfver Al- 
perna eller Pyreneerna), dels längs Neckar upp till Eifel och Taunus, dels längs schwabiska alperna 
och bayerska Jura till Bamberg, dels genom Baden längs schweiziska Jura, samt längs Donau, ända 
1) Hist. nat. des moll. (1848) p. 196. 
2.Biit.: Zool (1771) Pa d31. tab; 0: Mr: viRT 
3) Brit. Conchol. I. (1862) p. 194. 
1) Naturgesch. deutsch, Land- und Sissw. Moll, III. p. 28. t. 6. f. 8. 
5) Jahrb. der deutsch. malak. Ges. 1874. p. 180. 
L 
4 
| 
