4 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
dorit och oligoklas, men ej dessa från hvarandra, åtminstone ej med säkerhet, särdeles 
om man ihogkommer, att olika ytor i en och samma mineralindivid ingalunda hafva 
samma anfrätbarhet. Jag upprepade då försöket, men med kall syra, hvilken jag lät 
inverka under en veckas tid. För att lätt kunna jemföra etsade och oetsade partier af 
samma mineral fann jag det lämpligt, att blott utsätta halfva preparatet för syran. En 
rits gjordes derför midt öfver täckglaset, hvarefter dettas ena hälft bortsprängdes, och 
den blottade delen af preparatet rentvättades med benzin från canadabalsam innan den 
nedsattes i syran. Efter fullbordad etsning bortsprängdes täckglasets återstående del, 
sedan syran först blifvit väl afspolad; preparatet tvättas ånyo med benzin, hvarefter ny 
balsam och nytt täckglas pålades. Härvid bildas dock vanligen en mängd luftblåsor 
under preparatet, hvarföre det är fördelaktigare, att på vanligt sätt öfverföra det på 
ett nytt objektglas, så vida nemligen det ännu har hållfasthet nog att uthärda denna 
manipulation. 
Sålunda etsad visade sig anortit nästan lika starkt angripen som i det föregående 
försöket, och hade i det närmaste fullständigt förlorat så väl genomskinlighet, som po- 
larisationsförmåga. Labradorit hade genom syrans inverkan erhållit en ganska märkbart 
ruggig yta, dock något olika på olika ställen. På oligoklas kunde knappt spår af an- 
frätning upptäckas. HEtsning i kall syra ger således ett bättre resultat och tillåter att, 
åtminstone med approximativ säkerhet, skilja äfven labradorit och oligoklas. Dessutom 
vinnes dermed den väsentliga fördelen, att man ej riskerar att förstöra preparaten, något 
som lätt kan hända vid etsning i varm syra, då, genom värmets och syrans förenade 
inverkan, canadabalsamen ej sällan så sönderdelas, att preparatet, trots det ännu qvar- 
varande halfva täckglaset, fullständigt lösgöres från objektglaset, hvarefter dess räddning 
endast med stor svårighet är möjlig. 
Om bestämmandet af pyroxenarterna. I afseende på pyroxenmineralierna är den 
vigtigaste frågan den, huru man lätt och säkert skall kunna skilja de rombiska varie- 
teterna från de monoklina. RosenBuscH säger visserligen angående diallag: »eine Ver- 
wechselung mit Hypersten oder Bronzit, welche die gleichen Interpositionen fihren, ist 
aber wegen der verschiedenen Lage der optischen Hauptschnitte nicht wohl möglich»") 
och ett sådant uttalande är från en erfaren mikroskopikers mund utan tvifvel berätti- 
gadt. För nybörjaren är saken dock icke så alldeles lätt, och en beskrifning på den 
enkla metod jag i svårare fall brukar använda, torde derför vara mången välkommen. 
För att vid mikroskopisk undersökning bestämma läget af mineraliernas optiska 
hufvudsnitt använder man, såsom bekant, ett med hårkors försedt polarisationsokular, 
hvari under nicolprisman är insatt en kalkspatsskifva, skuren vinkelrätt mot kalkspatens 
hufvudaxel ?). Under samtidigt användande af polarisatorn erhåller man då, när nicol- 
prismerna äro korsade, en af ett med färgade ringar omgifvet svart kors bestående 
interferensfigur. Hårkorset i okularet måste naturligtvis vara så insatt, att det samman- 
faller med korset i interferensfiguren. Inlägges nu ett anisotropt mineral under mikro- 
skopet, så förblir det svarta korset oförändradt endast när mineralets optiska hufvud- 
1) Mikr. Physiographie, p. 305. 
2) GömBEL: N. Jahrb. 1873, s. 400. RosesBuscH: Physiographie, s. 86. 
