10 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
ÅAugiten är i genomfallande ljus ljust gulbrun och oftast utbildad såsom mer eller 
mindre fullständiga kristaller. Ej sällan förete dessa en zonal byggnad, i det att 
deras inre delar äro mycket förorenade af främmande mineralpartiklar, då deremot 
kanterna äro jemförelsevis rena. Dessa renare kanter äro mindre benägna för omvand- 
ling än de orena inre partierna. Vid vittring öfvergår augiten först i en brungrå, 
opak substans, som fläck- och strimvis utbreder sig 1 augitkristallerna, dervid före- 
trädesvis följande dessas basiska genomgångar, hvilka då mycket tydligt framträda. 
I den friska augiten äro de deremot ej synliga. I sammanhang med dessa genomgån- 
gars framträdande står sannolikt den skillrande, diallaglika glans, som augitpartierna 
stundom förete. Vid fortskridande omvandling öfvergår nämnde brungrå substans till 
ett grönt mineral, hvilket än har en temligen regelbundet bladig, glimmerartad struktur, 
och då visar sig vara ganska starkt dikroitiskt, än åter bildar regellösa aggregat af 
iiksom sammanfiltade blad och fjäll. Behandladt med saltsyra förlorar det sin ”gröna 
färg och blir smutshvitt, fläckvis starkt grumligt, dock med bibehållande af tydlig po- 
larirationsförmåga. Denna nybildningsprodukt är naturligtvis hänförlig under det allmänna 
begreppet viridit. På grund af dess bladiga utbildningssätt, dess tydliga dikroism med 
gränsfärgerna ljust gulgrönt och mörkt blågrönt, samt på grund af dess ofullständiga 
sönderdelbarhet af saltsyra, torde ifrågavarande mineral emellertid med temlig säker- 
het kunna antagas vara en kloritart. För korthetens skull kunna vi derför i det 
följande beteckna viridit med ofvanbeskrifna karakterer såsom klorit, lemnande dervid 
oafgjordt om mineralet är klorit i inskränktare mening, klinoklor, pennin eller något 
annat nästående. Inuti dessa kloritbildningar ligga ofta små ruggiga, grågula körtlar 
utgörande ett kornigt aggregat af ett mycket lifligt polariserande mineral, sannolikt 
epidot. 
Jemte den vanliga gulbruna augiten förefinnes stundom en nästan färglös augitart, 
hvilken dock endast uppträder såsom en helt och hållet underordnad beståndsdel. Denna 
augitart är ännu mera benägen för omvandling än bergartens vanliga augit, en omstän- 
dighet, som möjligen kan till en viss grad vara orsaken att den endast blifvit observerad 
i ett par af de undersökta profven. 
Hornblende förekommer stundom anvuxet vid augitpartierna, någon gång till och 
med ramlikt omgifvande dem. I sådana sammanvuxna individer kan augiten vara starkt 
omvandlad, under det att hornblendet ännu är fullkomligt friskt. Flera gånger obser- 
verades augittvillingar, hvilkas ena hälft var fullständigt viriditiserad under det den 
andra förblifvit oförändrad. 
I mellanrummen mellan de större mineralindividerna, och företrädesvis i vinklar 
och kilar mellan fältspatlisterna, finner man ej sällan en utfyllning, bestående dels af 
qvartskorn, dels, och vanligen hufvudsakligast, af färglösa mineralkorn med än strim- 
miga, än rutlika, än haklika eller mera oregelbundna teckningar. När dessa teckningar 
äro särdeles fina tyckas de vara svagt grönaktiga, hvilket dock antagligen blott är en 
synvilla, beroende på ofullständig akromatisering hos mikroskopet; så snart de äro 
något större, visa de sig nemligen alltid fullkomligt färglösa. Under gynsamma för- 
hållanden kan man iakttaga, att dessa teckningar härröra af gruppvis parallelt ordnade 
stänglar af qvarts, som ligga inbäddade i en i friskt tillstånd likaledes färglös massa, 
d 
i 
bl 
I 
