KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 4. N:o 13. 15 
Norra Ångermanland. Tillhör Ulfömassivet; — Mackmyra, Walbo socken, Gestrik- 
land. Bergarten förekommer här möjligen såsom en bädd i Storsjöns sandstenbildning. 
Den stora södermanländska diabasgången, »Helleforsdiabas», och andra dermed besläg- 
tade diabaser. Bland svenska grönstenar torde få mera motsvara hvad man vanligen 
föreställer sig under benämningen diabas, än bergarten i den stora gångbildning, hvil- 
ken, börjande något W. om Malmköping, fortstryker i vestlig riktning förbi Hellefors 
bruk till nära fram emot Hjelmaren, genomskärande en stor del af det södermanländska 
gneisterritoriet. Gångens hela längd är 3”/, mil, dess största bredd omkring 4000 fot. 
Redan med blotta ögat kan man i denna medelgrofva till nära grofkorniga berg- 
art urskilja plagioklas, augit, titanjern samt ett grönt, färgande mineral, som i allmänhet 
förekommer i sådan mängd, att det hela får en tydligt grönaktig färg. Flera under- 
sökta prof från gångens vestra och mellersta delar visade sig mycket öfverensstäm- 
mande. Plagioklasindividerna, af hvilka 'de största nå en längd af 8 a 10 mm., äro 
ofta, åtminstone partielt, begränsade af tydliga kristallkonturer och hafva ej sällan ut- 
seende af kristallfragment, som blifvit regellöst hopade och pressade mot hvarandra. 
Stundom ses t. o. m. en individ ligga delvis inskjuten i en annan. I friskt tillstånd 
är plagioklasen klar och färglös, likt qvarts, och företer då i p. 1. en särdeles vacker 
tvillingstreckning. Sådan är den dock blott fläckvis; större delen af dess massa är 
mer eller mindre starkt grumlad i följd af börjande omvandling. Starkast visar sig 
denna omvandling i de större individernas inre delar, hvilka stundom utgöras af en 
formlös, hvitgrå, nästan fullständigt opak substans, under det att de omgifvande kan- 
terna äro jemfärelsevis friska. I mindre starkt grumlade partier kan man iakttaga, att 
den börjande vittringen företrädesvis utbreder sig dels utefter fogarne mellan tvilling- 
lamellerna, dels utefter mineralets genomgångar. Oberoende af denna vittring är 
plagioklasen i närheten af de gröna kloritartade partierna kors och tvärs genomdragen 
af med en grön nybildningsprodukt fyllda gångar, hvilka i lika grad genomsätta såväl 
de friska, som de vittrade partierna. 
Plagioklasen saknar nästan fullständigt egentliga interpositioner. Af varm och 
kall koncentrerad saltsyra angripes den ganska märkbart, och äfven dess friskaste par- 
tier erhålla derigenom en något ruggig yta; dock bibehålla de sin polarisationsförmåga 
oförminskad. Plagioklasen torde derför kunna anses såsom labradorit. 
Åugiten förekommer i något mindre mängd än plagioklasen, men bildar nästan 
lika så stora individer som denne. Tydlig kristallbegränsning eger augiten deremot 
endast undantagsvis; allmännast förekommer den i oregelbundna partier, hvilkas form 
betingas af den omgifvande fältspaten. Fragment af plagioklaskristaller ligga äfven 
ofta inneslutna i augiten jemte mera sparsamt förekommande korn af apatit, titanjern 
och glimmer. 
I friskt tillstånd är augiten mycket ren, visar i genomfallande ljus en vacker gul- 
brun till rödbrun färg, samt saknar karakteristiska interpositioner. Såsom vanligt är 
den genomdragen af sprickor, hvilka företrädesvis följa mineralets prismatiska genom- 
gångar. Med börjande vittring framträda tvenne andra, förut osynliga genomgångar, 
en bladig, antagligen den ortopinakoida, och en, som ger sig tillkänna genom en mängd 
fina strimmor, och sannolikt är parallel med det basiska planet. Företrädesvis efter 
