16 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERICES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
denna senare utbreder sig vittringen, hvarvid den förut klara augitsubstansen smånin- 
gom blir gråbrun och grumlig, samt slutligen nästan opak, allt under det att dess 
strimmiga struktur tydligare och tydligare framträder. I följd häraf får mineralet slut- 
ligen ett rätt diallaglikt utseende, som ytterligare förhöjes genom en egendomligt skill- 
rande glans på vissa ytor. Med vidare fortgående omvandling förändras den bruna, 
opaka substansen i en grön trådig massa, viridit, som ofta ännu bibehåller spår af 
modermineralets struktur. Sambandet mellan augit och viridit är således här så att 
säga påtagligt, dock äro tydligen ej alla viriditpartier bildade på detta sätt. Vissa af 
dem äro nemligen skarpt begränsade mot augiten och kunna till och med ligga helt 
och hållet inneslutna i augit, utan att denna visar spår af omvandling. Sådana viridit- 
partier bestå af en af ljust gröna, stundom nästan färglösa trådar och blad samman- 
filtad massa, mer eller mindre starkt genompudrad af ett svart, än i strimmor, än i 
små klumpar sammanhopadt stoft, antagligen nybildad magnetit. I denna gröna väfnad 
synas tvenne olika mineral ingå, det ena något mörkare grönt, det andra ljust gulgrönt, 
nästan färglöst. Det förra synes vara mera fjälligt, angripes af saltsyra, blir grått och 
mer eller mindre opakt, antagligen af utskild kiselsyra, och torde alltså vara en klorit- 
art; det senare, som är stängligt, förblir deremot oförändradt, äfven vid behandling 
med saltsyra i värme. I tvärgenomskärning visa större stänglar och stängelgrupper 
ofta ganska tydligt hornblendets prismavinklar, och mineralet torde derför ganska sanno- 
likt vara någon ljus amfibolart. 
Nu beskrifna viriditpartier härleda sig från olivin. Att så skulle vara händelsen 
syntes antagligt redan af deras former och förekomstsätt, och blef fullständigt bevisadt 
genom ett prof taget N. om Rökärr, nära den stora gångens östra ända, 1 hvilket prof 
frisk, ljust gröngul olivin, lik den i Asbydiabasen, ännu förefanns i ej obetydlig qvan- 
titet, företeende det omisskänligaste samband med viriditpartier af samma utseende 
med de ofvan beskrifna. 
Mot angränsande plagioklas omgifvas de från olivin härledda viriditpartierna af 
en mörkare grönt kant, som synbarligen bildats på fältspatens bekostnad, och hvilken 
vid stark förstoring visar sig vara ett kryptokristalliniskt aggregat af små nålar och 
aflånga korn. Dylika hafva äfven innästlat sig 1 alla i närheten befintliga sprickor i 
fältspaten, och närmast viriditpartierna hafva utefter sprickorna uppstått relativt tjocka, 
stundom i ändarne afrundade, grenlika.bildningar, i hvilka de små kornen temligen 
regelbundet stå utefter båda sidorna vinkelrätt mot grenens längdriktning, hvarvid en 
midtelnerv, liknande en söm, uppkommer i grenens midt. 
Denna nybiidning, som äfven måste inbegripas under den generela benämningen 
viridit, beror synbarligen på en vexelverkan mellan fältspaten och de från olivinen 
härstammande omvandlingsprodukterna, hvarvid dessas jernhalt antagligen spelar en 
vigtig roll. Genom glödgning blir denna viridit svartbrun, genom behandling med 
saltsyra grå och opak. 
Viriditbildningar i fältspat förekomma äfven, ehuru i mindre grad, kring omvand- 
lade anugitpartier. I mera vittrade prof genomdrages hela fältspatmassan ofta af ett 
formligt nät af viriditgångar, mellan hvilka, äfven der de ligga som tätast, den qvar- 
varande fältspatmassan kan vara fullkomligt frisk. 
