KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND I4. N:o 13. Tv 
Brungrönt, starkt dikroitiskt hornblende förekommer i ringa mängd, dels såsom 
små sjelfständiga korn, dels anvuxet vid augiten på sådant sätt, att det utgör ett hörn 
eller en kant af en augitindivid. 
Brun glimmer uppträder endast helt sparsamt såsom små oregelbundna partier. 
Titanjernet bildar orelbundna korn af ända till I mm. diameter och deröfver. I 
påfallande ljus visar det, när bergarten är någorlunda starkt vittrad, gråaktiga, matta 
teckningar, motsvarande mineralets romboedriska genomgångar. Der titanjernet gränsar 
mot fältspat är det nästan alltid omgifvet af en viriditrand, som synbarligen är bildad 
på fältspatsubstansens bekostnad. Här är således åter ett fall, der närvaro af jern 
synes stå i samband med viriditbildning 1 fältspaten. 
Apatit förekommer rikligt, dels såsom smala, men ända till ett par millimeter 
långa nålar, dels såsom kortare och tjockare kristaller och kristalliniska korn af intill 
0,5 mm. tvärlinea. Vanligen är apatiten ren och fri från inneslutningar. Enstaka, tem- 
ligen stora, mer eller mindre devitrifierade glasinhysingar förekomma dock understun- 
dom. I ett prof observerades apatitkristaller, 1 hvilka apatitsubstansen blott utgjorde 
det yttre skalet, omslutande en stor kärna, som, att döma efter utseendet, bestod af 
oren fältspatsubstans. 
Plagioklasens och augitens individer, som bilda bergartens hufvudmassa, och i 
hvilka de öfriga omnämnda mineralierna blott uppträda såsom underordnade strökorn, 
ligga oftast tätt fogade intill hvarandra utan någon utfyllande mellanmassa. På sina 
ställen, företrädesvis i vinklar och kilar mellan plagioklaslisterna, finner man likväl 
någon gång en utfyllning bestående dels af qvartskorn, dels af sådana egendomliga 
bildningar, som ofvan vid Kongadiabasen blifvit beskrifna och der benämnda »skriftfält- 
spat». Qvarts förekommer för öfrigt mycket sparsamt i friska prof; i starkt vittrade 
deremot ser man ofta qvartskorn midt uti de mest omvandlade plagioklaspartierna, 
äfvensom i sällskap med viriditbildningarne, dock ej med de från olivin härstammande. 
Dessa qvartskorn torde temligen gifvet böra anses såsom sekundära. 
Denna nu beskrifna stora diabasförekomst kan anses för en typ, till hvilken flera 
likartade mindre sluta sig. Den kan derför förtjena en egen benämning, och vi kunna 
då, efter Hellefors bruk, strax S. om hvilket den stora -gången framstryker, benämna 
den MHelleforsdiabas. Under detta namn förstå vi då företrädesvis den i nämde gång 
allmännaste varieteten, d. v. s. den viriditrika, 1 hvilken olivinen fullständigt eller nära 
fullständig försvunnit. 
Jemföra vi Asbydiabasen och Helleforsdiabasen med hvarandra, så finna vi, att 
de till den mineralogiska sammansättningen i allt väsendtligt äro lika. Till och med 
i sådana mera underordnade karakterer, som apatitens ovanligt stora utbildning och 
olivinens egendomliga gröngula färg, äro de öfverensstämmande. Den enda egent- 
liga skilnaden är den, att Helleforsdiabasen befinner sig på ett temligen framskridet 
stadium af omvandling, då Asbydiabasen deremot är i det närmaste frisk. Denna nära 
slägtskap blir ännu tydligare om man betraktar äfven öfriga södermanländska diabas- 
förekomster. De festa af dessa hafva nemligen å ena sidan så stor likhet såväl sins- 
emellan, som med Helleforsdiabasen, att man ej kan anse dem såsom annat än varianter 
2 
Sv. Vet. Akad. Handl. B. 14. N:o 13. 2 
