24 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
de små viriditpartiklar, hvilka der och hvar innästlat sig i fältspaten, antaga deremot 
genom glödgning en mörkt brun färg. 
Hornblende förekommer endast i högst ringa mängd såsom små oregelbundna partier. 
Apatiten uppträder i form af långa, helt smala nålar, men äfven den ganska sparsamt. 
Af de förut omnämnda grofkornigare varieteterna blefvo tvenne prof undersökta, 
ett från Hunneberg, ett från Halleberg. De liknade hvarandra nästan fullständigt, men 
skilde sig till den mineralogiska sammansättningen från den finkornigare trappen genom 
frånvaron af salit, genom en betydligt större rikedom på qvarts, hvilket mineral delvis 
var tydligt kristalliseradt, genom närvaron af en myckenhet skriftfältspat, hvilken på 
sina ställen bildade liksom en grundmassa mellan de öfriga mineralierna, samt genom 
förekomsten af oregelbundna glimmerpartier, sammansatta af små, tätt intill hvarandra 
pressade, radialstråliga kulor. I dessa glimmeraggregat sågos inbäddade qvartskorn med 
skarpa kristallkonturer. Apatit och hornblende förefunnos något ymnigare än i den fin- 
kornigare trappen; malmmineralet visade samma förhållande som i denna. Augiten be- 
fanns delvis starkt vittrad och då gråbrun till smutsigt grönbrun samt med trådig 
textur och stark, kopparlik glans på vissa ytor. Fältspaten, som mestadels syntes sär- 
deles klar och ren, är, enligt SIDENBLADHS analys, labradorit. 
Att dessa gångformigt uppträdande grofkorniga partier till en stor del bestå af 
sekundärt bildade mineralier synes temligen gifvet. Huruvida de möjligen helt och 
hållet kunna vara sekretionsgångar må tillsvidare lemnas oafgjordt. I alla händelser 
kunna de ej identifieras med den bäddformigt uppträdande trappen och anses såsom 
blott grofkorniga varieteter af denne. 
Trappen i Halle- och Hunneberg, hvilken vi kunna benämna Hunnediabas, står 
temligen nära den förut omnämnda Kongadiabasen, i hvilken äfven, ehuru mindre kon- 
stant, salit förekommer. Den väsentligaste skillnaden mellan båda är deras högst olika 
qvartshalt. Med anledning af salitens konstanta närvaro i Hunnediabasen skulle man 
kunna beteckna denna såsom en salitdiabas, en benämning, under hvilken då alla dia- 
baser skulle rubriceras, i hvilka salit ingår såsom en konstant beståndsdel, äfven om 
de för öfrigt förete något olika karakterer. 
Salitdiabas i Småland, Dalarne o. s. v. Till salitdiabaserna få vi då vidare räkna 
en hel grupp af diabasförekomster uti Småland, i trakten mellan Eksjö och Nässjö. 
Bergarten i dessa är mestadels medelgrof, stundom finkornig, än ganska frisk och då 
nästan doleritartad, än högst betydligt omvandlad och då öfverfylld med gröna, klorit- 
artade substanser. Utom plagioklas och de tvenne augitarterna innehåller bergarten 
hufvudsakligen apatit och titanjern (?), äfvensom olivin, hvilket sistnämnde mineral 
dock endast träffades i ett par af de undersökta profven och således ej torde ingå 
såsom en konstant beståndsdel. 
ÅAugitarterna förete samma karakterer och inbördes olikheter som de ofvan be- 
skrifna i Hunnediabasen. Saliten är äfven här ej sällan tydligt kristalliserad och har 
påtagligen förr blifvit formelt utbildad än den mörkare augiten. Stundom har den 
förra form af långa, smala stänglar, vanligen tvillingar, hvilka mer eller mindre full- 
ständigt omklädas af partier af den senare. Båda hafva då samma kristallografiska läge, 
såsom synes af den öfverensstämmande riktningen hos deras genomgångar, af hvilka de 
