26 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
på en mängd ställen i nordvestra Herjeådalen och angränsande delar af Jemtland 
mestadels uppträdade såsom gångar i dessa trakters qvartsit och glimmerskifferfor- 
mation. 
I stuff är denna bergart svartgrön, småkornig, de särskilda beståndsdelarne dock 
svårligen urskiljbara, oftast något porfyrartad genom insprängda strökorn af fältspat. 
Under mikroskopet visar det sig, att bergartens mörka färg hufvudsakligen härör från 
plagioklasens bruna färgton. Denna är alltid starkast 1 individernas kanter och för- 
svinner så småningom inåt. I följd häraf äro de större plagioklaskornen i det inre 
nästan färglösa. Sällan äro de dock klara, utan mestadels starkt vittrade, nästan saus- 
suritartade. 
Augiten är 1 friskt tillstånd klar och färglös och således ännu ljusare än saliten i 
Hunnediabasen. Liksom de ljusa augitarterna i allmänhet omvandlas den lätt och öfver- 
går till en något magnetitstänkt, trådig viriditmassa. Omvandlingen utgår likväl endast 
från mineralets kanter, ej från dess sprickor, såsom i Hunnediabasens salit, med hvilken 
ifrågavarande augitart tydligen cj är identisk. Någon gång företer den igenkänliga 
kristallbegränsningar och tvillingbildning. 
Olivinen är så starkt genompudrad med små mörka, stundom strimvis ordnade 
korn, att den i genomfallande ljus synes mörkbrun till svartbrun. Vid omvandling ger 
den upphof till en färglös, oredigt trådig massa, ej särdeles starkt inmängd med mag- 
netitstoft. 
Att döma af kristallformerna synes malmmineralet vara titanjern. Qvarts och 
slimmer saknas sällan; dock torde de båda vara sekundära bildningar. | 
Prof af denna bergart undersöktes från Funäsdalsberget, Haftorstöten och Hen- 
vålen i Herjeådalen; från Lundörren i gränsen mellan Herjeådalen och Jemtland, samt 
från Ottfjället S. om Ottsjön, i Undersåkers socken, Jemtland. På sistnämnde ställe 
uppträder bergarten såsom ett litet massiv'); på alla de öfriga såsom gångar. Efter 
den största af dessa förekomster, Ottfjället, kunna vi benämna denna diabasart Ott- 
fjällsdiabas. 
Diabasporfyr och Diabasmandelsten i Dalarne, »Öjediabas». I den mellersta och 
största af de redan ofvan omnämnda trenne grönstensbäddarne mom Dalarnes sand- 
stensformation möta vi en diabasart, som till sin habitus väsentligt skiljer sig från alla 
hittills omordade. Bergarten i nämnde, omkring 10 mil långa och på sina ställen 250 
a 300 fot mägtiga bädd är än en praktfull diabasporfyr med ända till 2 å 3 tum långa, 
orönhvita plagioklaskristaller ymnigt inströdda i den mörkgröna, finkorniga, stundom 
nästan afanitiska grundmassan, än en af caleedonmandlar späckad mandelsten. Äfven 
i de porfyrartade varieteterna förefinnas nästan alltid små spridda mandlar, fyllda af 
ett mörkgrönt, jordartadt mineral, klorofait (?). I de på calcedonmandlar rika afar- 
terna träda deremot de stora fältspatkristallerna tillbaka”). 
1) Enl. uppgift af V. KARLSSON. 
2) Se vidare om denna bergart »Ueber die Geognosie der Schwed. Hochgebirge», Bihang till K. Sv. Vet, 
Ak. Handl. Bd. I. N:o 12, sid. 14. I denna afhandling är ifrågavande diabasbädd uppförd såsom den undre 
en följd deraf, att läget af Buråbergets diabas då ännu ej kunde anses bestämdt. 
