KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 4. N:o |I3. Du 
Af bergartens grundmassa utgöres, såsom under mikroskopet synes, den större 
delen af små, stundom dock ända till 0,> mm. långa, kors och tvärs liggande plagio- 
klaslister, temligen mycket förorenade af små gröna, runda mineralkorn. Mellanrummen 
mellan plagioklaslisterna utfyllas dels af augit, dels af viridit, antimgen hvar för sig, 
eller och gemensamt, i hvilket senare fall viriditen bildar liksom en botten, inväfd med 
stänglar och korn af augit jemte magnetit. Denna sistnämnda är ej sällan utbildad i 
små, skarpa oktaedrar, stundum liniärt ordnade till långa stafvar, än med, än utan 
rätvinkligt utgående förgreningar. Plagioklasens tvillingstreckning är ej särdeles tydligt 
markerad. I med varm syra etsadt prof är den nästan försvunnen; fältspaten företer 
der blott helt små fläckar af klar, ännu polariserande substans, och torde alltså antag- 
ligen vara labradorit. 
Viriditpartierna nå i vissa prof ända till 0,> mm. tvärlinie. Vanligast hafva de 
en tydlig, om än svag aggregatpolarisation. Stundom förekomma dock partier med 
rent blågrön färg, glimmerstruktur och enhetlig polarisation. Dessa omsluta ej sällan 
partier af den förstnämnda viriditarten och kunna möjligen tydas såsom en omvand- 
lingsprodukt af denna. Af varm saltsyra sönderdelas båda varieteterna, qvarlemnande 
en smutshvit, amorf massa (kiselsyra), som dock bibehållit modermineralets struktur. 
I viriditpartierna ligga, ofta ganska ymnigt, små brungula körtlar med ruggiga 
ytor. De större af dem hafva ända till 0,1 mm. tvärlinie och visa sig vid stark för- 
storing vara sammansatta af små, mer eller mindre regelbundet radielt anordnade pris- 
mer af ett gröngult, lifligt polariserande mineral, sannolikt epidot, ett antagande, som 
bestyrkes deraf, att mineralet ej angripes af saltsyra. Likaledes inbäddade i viriditen 
förekomma stundom äfven små, sällan öfver 0,05 mm. stora, färglösa, radialstrålige 
kulor, oftast i midten hysande en liten kärna af ett grönt, kornigt aggregat. Någon 
gång finnes kring viriditpartierna en helt smal, klar, färglös kant, som i p. 1. visar 
radialstrålig textur; möjligen utgöres den af calcedon. Viriditpartierna ligga inklämda 
meilan plagioklasindividerna och synas i fråga om sitt förekomstsätt fullkomligt spela 
rolen af en mellanmassa. Antagligen hafva de äfven uppstått genom ombildning af 
en sådan. 
De porfyrartadt inströdda fältspatkristallerna äro i allmänhet så starkt omvand- 
lade, att ofta knappt spår af streckning kan upptäckas. Hela deras massa utgöres då 
af en hvitgrå, grynig substans med liflig aggregatpolarisation. 
Mandlarne 1 de mandelstenartade varieteterna äro i allmänhet i nedre delen ut- 
fyllda af ett svartgrönt, jordartadt mineral, som äfven delvis bekläder deras väggar. 
Deras öfre del fylles af qvarts eller calcedon. Det svartgröna mineralet smälter för 
blåsrör lätt till en svart, magnetisk slagg, som i fint pulver betraktad under mikroskopet 
visar sig vara ett brunt, något blåsigt glas. Detta förhållande, jemte dess sönderdel- 
barhet genom saltsyra, gör det antagligt, att det är något jernrikt kloritmineral"). 
Under mikroskopet visar ifrågavarande mineral en saftgrön färg och finfjällig textur 
lik viriditens i sjelfva bergarten, med hvilken det äfven öfverensstämmer i afseende på 
inneslutningar. Stundom förmärkes en viss tendens hos viriditmassan att bilda små 
1) Möjligen diabantachronyn. Tiebe eller klorofäit, Maculloc 
