KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 14. N:o |3. 30 
dels temligen ljus, ofta kristalliserad, mycket benägen för omvandling och i följd häraf 
nästan alltid mera angripen än den åtföljande fältspaten. Denna augit torde derför 
sannolikt tillhöra de talkrikare augitvarieteterna. I öfverensstämmelse härmed uppstå 
”viriditbildningarne i Kongadiabasen af augiten, men i Asbydiabasen företrädesvis af 
olivinen. 
I Hunnediabasen, der en mörkare och en ljusare augitart förekomma jemte hvar- 
andra, framträda olikheterna i bådas utbildningssätt särdeles tydligt. Af deras inbördes 
förhållande framgår der, såsom ofvan är nämndt, att den ljusa augiten alltid blifvit 
individualiserad före den mörka. Härmed står åter den förres mera fulländade kri- 
stalliniska utbildning i sammanhang, enär de först utskilda mineralierna i en bergart i 
regeln äro de bäst kristalliserade. Af denna dess tidigare utbildning skulle man kunna 
sluta, att den ljusare augiten vore den talkrikare, då talkrika mineralier i allmänhet 
visat sig hafva en viss benägenhet att förr än andra utskilja sig. Det ofvan på mine- 
ralets omvandlingsförhållande stödda antagandet angående dess kemiska sammansättning 
blir sålunda ytterligare bestyrkt. 
Så vidt genom etsningsförsök kunnat utrönas är fältspaten labradorit i alla de 
olika diabasarterna'). Dess omvandlingsförhållanden förete likväl i vissa fall ganska 
konstanta olikheter. Den massa, som uppstår vid plagioklasens omvandling, har it. ex. 
Asby- och Helleforsdiabaserna en ytterst fingrynig, i Kongadiabasen deremot en mera 
trådig textur. I förra fallet är den derför icke obetydligt mera opak än i det senare. 
En vidare olikhet är, att i Kongadiabasens plagioklas utskilja sig små rödbruna partiklar, 
men i Hellforsdiabasen förekomma sådana ej. Vittrade prof af den förra hafva derför 
makroskopiskt ett rödaktigt utseende, hvilket den senare i regeln ej företer. Möjligen 
kunna dessa bruna partiklars bildning bero på någon ringa jernhalt hos fältspaten. 
Om titanjern eller titanomagnetit är närvarande har i flera fall ej kunnat med 
full säkerhet afgöras. Huruvida det ena eller det andra, eller möjligen begge af dessa 
mineralier ingå i en bergart, torde emellertid icke inverka på densammas karakter, då 
den kemiska skillnaden mellan dem icke är särdeles väsentlig. Emellertid synes det 
som om, i de ofvan omordade diabasarterna, titanjernet företrädesvis tillhörde de olivin- 
förande, titanomagnetiten åter de olivinfria och qvartsrika varieteterna. 
Diabasernas ålder. Det återstår nu att nämna några ord om våra diabastypers 
geognostiska relationer. De fakta, hvarpå vi härvidlag kunna stödja oss, äro ej många, 
ithy att det stora flertalet af diabasförekomsterna utgöres af gångar i urbergen, yngre 
än hvilka de alla äro. Några hållpunkter finnas dock, på hvilka slutsatser om de olika 
diabasarternas absoluta och relativa ålder kunna grundas. Dessa hållpunkter äro na- 
turligtvis företrädesvis sådana ställen, der diabaserna bäddformigt utbreda sig på eller 
!) Detta öfverensstämmer med den af gammalt gängse åsigten, men strider mot de resultat, hvartill nyare 
undersökningar af tyska diabaser ledt. I dessa bergarter skall nemligen, enligt SENFTER, SANDBERGER, 
GöMBEL, DATHE och andra, oligoklas vara vida allmännare än labradorit. Afven uppgifves, att båda stundom 
förekomma jemte hvarandra. I betraktande af de tyska diabasernas i allmänhet högst omvandlade tillstånd 
torde emellertid af dessa, genom kemisk analys erhållna resultat, icke några fullt säkra slutsatser kunna 
dragas i fråga om fältspatens natur i de ursprungliga bergarter, genom hvilkas omvandling dessa diabaser 
framgått. 
K. Vet. Akad. Handl. Bd. 14. N:o 13. d 
