KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. l4. N:o I3. 35 
diabasgångar af de i mellersta Sverige vanliga typerna således finnas i de få urbergs- 
partier, som uppsticka genom Sevegruppens lager, men ingenstädes blifvit funna inom 
dessa lagers område, kan svårligen förklaras annorlunda, än att nämnde diabastyper äro 
äldre än Sevegruppen, och endast Ottfjällstypen yngre än samma grupp. I det före- 
gående är visadt, att alla de öfriga typerna ej kunna vara äldre än den kambriska 
eller den undersiluriska tiden, och dessa typers frånvaro inom Sevegruppen skulle alltså 
häntyda på, att denna måsta tillhöra en yngre period. Direkta observationer af lagrings- 
förhållandena hafva ock gifvit vid handen, att Sevegruppen är yngre än de äldsta öfver- 
siluriska lagren '). Dessa båda, på helt och hållet olika sätt erhållna tidsbestämningar 
för Sevegruppen stämma således fullkomligt öfverens, och med detsamma erhålla vi 
äfven en minimigräns för diabasernas ålder. 
Såsom slutresultat af dessa kronologiska betraktelser framgår således, att eruptions- 
tiden för det stora flertalet af mellersta och södra Sveriges diabaser har fallit inom de 
kambriska och siluriska perioderna. 
GABBROGRUPPEN. 
(Hyperit och Gabbro). 
Sedan genom DESCLoIZEAUX's undersökningar hyperstenens optiska karakterer blifvit 
fastställda, och dermed möjlighet beredd att säkrare och lättare än förut skilja detta 
mineral från dermed närbeslägtade, har det visat sig, att hyperstenen ej är så allmän, 
som man förut ansåg den vara, och att den saknas i en stor del af de förut såsom 
hyperit (hyperstenit, hyperstenfels) beteckade bergarterna. Att så äfven i Sverige be- 
funnits vara förhållandet, t. o. m. i fråga om den såsom den mest typiska hyperit an- 
sedda bergarten vid Asby i Elfdalen, hafva vi redan i det föregående haft tillfälle att 
anmärka. Förevarande undersökningar hafva emellertid gifvit vid handen, att en del 
af de bergarter, som hos oss af ålder benämnts hyperit, verkligen innehålla hypersten 
såsom väsentlig beståndsdel, dock nästan alltid jemte något annat pyroxenmineral, an- 
tingen augit eller diallag, och ofta till gqvantiteten underordnadt detta. Fäster man 
sig uteslutande vid den mineralogiska sammansättningen skulle man derför kunna 
säga, att en del af de hyperstenförande bergarterna närma sig diabaserna, under det 
att andra vore att anse såsom varieteter af gabbro, men fäster man åter vederbörligt 
afseende vid de ifrågavarande bergarternas omvandlingsförhållanden, vid deras gecgno- 
stiska förekomstsätt och relationer, så blir det tydligt, att de augit-hyperstenförande, 
lika litet som de diallag-hyperstenförande, lämpligen kunna inordnas bland diabaserna, 
utan att de båda hafva sin naturligaste plats inom gabbrogruppen. 
Hyperit och Hyperit-diorit i Yermland. De talrikaste och största förekomsterna af 
hyperstenförande bergarter inom vårt land äro utan tvifvel de, som uppträda i Verm- 
land, och hvilka äfven af AF FORSELLES och Å. ERDMANN blifvit uppmärksammade och be- 
tecknade såsom hyperstenfels eller hyperit. Detta senare namn torde ock lämpligen 
1) Ueber die Geologie der Schwedischen Hochgebirge, S. 42. 
