26 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
kunna bibehållas för dessa och dem närstående bergarter. Namnet är visserligen i ety- 
mologiskt hänseende ej rätt lyckligt bildadt, men det är kort och beqvämt och torde 
vara att föredraga framför något nybildadt, till hvilket man eljest måste taga sin till- 
flykt, enär benämningarne hyperstenfels och hyperstenit ej äro rätt passande för de 
bergarter vi nu gå att afhandla, då de båda 1 sig innebära, att byperstenen skall spela 
en vida vigtigare rol bland de konstituerade mineralierna, än som i föreliggande fall 
är händelsen. 
De vermländska hyperitförekomsterna äro företrädesvis samlade inom ett bälte, 
som från trakten kriug Ölme, NV. om Kristinehamn, stryker mot NNO. genom hela 
provinsen och träffar norska gränsen inom Östmarks och Dalby socknar. För så vidt 
hittills blifvit utrönt, uppträder hyperiten inom detta område dels såsom gångar och 
massiv, af hvilka de större hafva en längdutsträckning af öfver '/; mil, dels ock i form 
af inlagringar uti den i dessa trakter rådande jerngneisformationen. Det synes derför 
antagligt, att hyperiten framträdt redan under perioden för jerngneisens bildning, ett 
antagande, som vinner i sannolikhet deraf, att, så vidt man hittills känner, hyperiten är 
bunden vid jerngneisformationen och saknas inom de yngre delarne af vårt urterritorium. 
En betydande och lätt tillgänglig hyperitbildning förekommer vid Ölme station 
något V. om Kristinehamn, och då från densamma ett rikligt undersökningsmaterial 
varit att tillgå, vilja vi taga den till utgångspunkt för följande beskrifning öfver berg- 
arten. Denna är här småkornig till medelgrof, stundom nästan grofkornig, till färgen 
svartbrun, i friskt tillstånd hård och fast samt fullkomligt massformig. Dess hufvud- 
sakliga beståndsdelar äro plagioklas, augit, hypersten, olivin och titanjern. 
Plagioklasen bildar, efter ungefärlig uppskattning, två tredjedelar af bergartens 
massa. Mestadels är den frisk och alltid något, stundom till och med ganska starkt 
brunfärgad genom ett ytterst fint stoft, så fint, att det endast undantagsvis vid x 1000 
låter upplösa sig i fina punkter. Detta stoft är vanligen något tätare hopadt utefter 
fogarna mellan tvillinglamellerna, i följd hvaraf dessa äfven i vanligt ljus ofta ganska 
tydligt framträda. Betraktar man ett större plagioklasparti under mikroskopet 1 po- 
lariseradt ljus, får man den föreställning, att det består af regellöst sammanhopade, mer 
eller mindre fullständiga, ofta sönderbrutna kristaller. Pe större mellanrummen mellan 
dessa utfyllas af pyroxenmineralierna, de mindre stundom af qvarts, men oftare af ett 
svagt brunfärgadt ämne, till utseendet fullkomligt liknande substansen i plagioklasen 
och polariserande likt den, men något svagare, dock alltid utan spår till tvillingstreck- 
ning. Sannolikast kunna dessa partier anses för ortoklas, en åsigt, som bestyrkes deraf, 
att de ej märkbart angripas af saltsyra. Plagioklaskristallerna etsas deremot, äfven i 
köld, ej obetydligt och kunna derför anses för labradorit. Anmärkningsvärdt är, att 
plagioklasindividernas inre ofta visar sig mera angripbart af syra än deras yttre kanter '). 
Det synes således som om vid fältspatmagmans individualisering först mera basisk fält- 
spat utkristalliserat, och sedan allt kiselsyrerikare, tills slutligen de sista mellanrummen 
utfylldes af ortoklas och qvarts. 
1) På något dylikt förhållande torde ock den i alla plagioklasförande bergarter så högst vanliga företeelsen 
möjligen bero, att nemligen plagioklaserna äro mera benägna för omvandling i sina inre delar, än mot 
kanterna. 
