KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. I4. N:o 13. 37 
Hyperstenen smälter för blåsröret något trögt till ett svartbrunt, magnetiskt glas. 
Denna egenskap, jemte dess natur af ett 1 det rombiska kristallsystemet kristalliserande 
mineral, ådagalagd genom ferfaldiga på ofvan angifvet sätt utförda stauroskopiska för- 
sök, gör det tydligt, att hypersten här verkligen föreligger, ehuru mineralet till struktur 
och interpositioner ej fullständigt liknar den typiska hyperstenen från St. Paulsön och 
andra dylika i större individer utbildade förekomster. Ölmebergartens hypersten är 
brunröd, mörkare eller ljusare, stundom är den nästan färglös. Rätt ofta har den lik- 
väl en sepiabrun färg, som dock ej synes vara mineralets egen utan, liksom fältspatens, 
härröra från ett färgande stoft. De sålunda färgade partierna hafva en stark absorb- 
tionsförmåga; de rödbruna varieteterna äro, synnerligast i vissa riktningar, temligen 
starkt dikroitiska. Mineralet har tydliga prismatiska genomgångar, äfvensom en genom- 
gång parallel ooP oo, hvilken sistnämnde dock ej alltid är särdeles framträdande. 
Utom dessa kan stundom äfven skönjas en genomgång parallel med coPoo. I vissa 
snitt kan man iakttaga, att mineralet eger en lamellar byggnad. Det visar då i p. 1. 
en ytterst fin, plagioklaslik streckning. Denna lamellbildning motsvarar antagligen den, 
som förekommer i diallag och der, åtminstone till en del, betingar de klinopinakoida 
genomgångarne'). Den torde alltså i hyperstenen vara parallel med det brachypinakoida 
planparet. Små mörka, runda eller långsträckta interpositioner, ofta snörlikt samman- 
radade, äro ganska allmänna. För öfrigt är mineralet temligen fritt från inhysingar. 
Någonting motsvarande de bruna lameller, som äro karakteriska för hyperstenen från 
St. Paulsön, har ej blifvit iakttaget i Ölmehyperitens hypersten. 
I motsats till hyperstenen smälter Augiten temligen lätt till ett brunt, ej magne- 
tiskt glas. Till sin substans är den svagt brunaktig, men ofta så öfverfylld med små 
mörka korn, att den får ett svartbrunt utseende. Dessa korn äro vanligen ordnade i 
parallela linier, hvarigenom en fin och skarp streckning uppkommer, som ger mineralet 
ett ganska diallaglikt utseende. Gifver man akt på denna strecknings läge i förhållande 
till mineralets prismatiska genomgångar, så ser man dock tydligt, att den måste vara 
parallel "med de basiska genomgångarne, och att den således är något helt annat än 
streckningen 1 diallag. För öfrigt synes den helt och hållet bero på de små interposi- 
tionernas närvaro; när dessa saknas liknar mineralet fullständigt vanlig augit. 
Olivinen är i sig sjelf färglös; stundom synes den dock brunaktig genom inmängdt 
stoft. Dess' vanligaste interpositioner äro små mörka, ofta radvis ordnade korn. Mera 
sällsynt träffas nålar och grenmikroliter, dessa senare dock stundom särdeles vackert 
utbildade. Mineralet är ymnigt genomdraget af magnetitfyllda sprickor, utefter hvilka 
dock i allmänhet ej ens spår till omvandling kan förmärkas, och de i olivin eljest så 
allmänna vittringskanalerna saknas för det mesta fullständigt. Att mineralet dock verk- 
ligen är olivin framgår deraf, att det genom glödgning vid lufttillträde blir brunt, 
samt att det lätt sönderdelas af saltsyra. Vid mineralets omvandling uppstå nybild- 
ningarne nästan uteslutande kring mineralkornens kanter. Dessa omgifvas då af en 
färglös, radialstrålig rand, utanför hvilken, öfverallt der fältspat är det angränsande 
mineralet, en annan, likaledes radialstrålig rand förefinnes, bildad af ett grönt, stängligt, 
!) RosenBuscH, Die mikr. Physiographie, S. 303. 
