44 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
pyroxenmineralet vara diallag”). Föreliggande undersökning, utförd på ett temligen rik- 
ligt material, som dels insamlats af mig sjelf under ett par dagars vistelse på Råd- 
mansön sommaren 1875, dels erhållits från några af ÖBERG till Riksmusei mineralkabinett 
inlemnade stuffer, har bekräftat DESCLOIZEAUX's observation så till vida, att den visat, 
att bergartens allmännaste pyroxenmineral är diallag, och att hypersten endast ingår 
såsom en mera accessorisk beståndsdel. 
Ifrågavarande bergart bildar ett omkring ”/; mil långt och ”/; mil bredt massiv, 
hvilket Ö. om Rådmansö kyrka i NNN.—SSW-:lig riktning sträcker sig nästan tvärs öfver 
hela ön, uppsättande genom gneis, som stundom är temligen granitisk. Detta massiv, 
som i geognostisk mening otvifvelaktigt bildar ett helt för sig, innefattar en mängd till 
utseende och sammansättning ganska vexlande bergartsvarieteter. Den vida allmännaste 
är dock en temligen grofkornig bergart, som öfvervägande består af en gråhvit fält- 
spatmassa, hvari mörka mineralpartier mer och mindre rikligt äro inbäddade. Dessa 
senare visa sig vanligen på vittrad bergyta upphöjda, och utgöras då af diallag eller 
hornblende; stundom synas åter de mörkare partierna fördjupade, de utgöras då af 
serpentin, som uppstått genom omvandling af olivin. Detta sistnämnda mineral före- 
kommer ganska ofta, 1 vissa varieteter t. o. m. rikligt, men är dock ingalunda någon 
konstant beståndsdel i bergarten. Ett annat accessoriskt uppträdande mineral är, såsom 
redan nämdt, hypersten. Mera konstant är magnetit, om hvilken ÖBERG gjort den sär- 
deles intressanta iakttagelsen, att den stundom är grafithaltig. Den i grönstenar eljest 
så vanliga apatiten förekommer här endast såsom en sällsynthet. 
Såsom underordnade partier inom den grofkorniga, fältspatsrika varieteten, hvil- 
ken synnerligast är förherrskande inom massivets södra delar, förekomma andra af 
vexlande utseende, beroende dels på olika blandningsförhållanden mellan de ingående 
mineralierna, dels på variationer i kornigheten. Särdeles bidrager olivinen, der den i 
större mängd är närvarande, att gifva bergartens utseende en egendomlig karakter. Så 
t. ex. S. om Nibbo och vid Akerö by, hvarest bergarten är mörk, nästan skillerstenslik. 
När pyroxenmineralierna äro till mängden lika eller öfvervägande fältspaten är bergarten 
vanligen mera småkornig och naturligtvis mörkare än vanligt, så t. ex. mellan Nibbo 
och landsvägen, samt vid Innfjärden; när hornblendet öfverväger eller helt och hållet 
ersätter diallagen blir bergarten dioritartad. Sådan är den t. ex. vid landsvägen SW. 
om Gräddö. 
Huru dessa olika varieteter förhålla sig till hvarandra är ännu oafgjordt och kan 
endast utrönas genom en vida mera detaljerad fältundersökning än den jag hade till- 
fälle att utföra. Af de förhandenvarande observationerna synes emellertid med temlig 
säkerhet framgå, att de dioritartade varieteterna företrädesvis äro bundna vid massivets 
kanter, hvaremot de rent gabbroartade uppträda i dess inre delar. På ett par ställen 
observerade jag, att bergarten i smått var liksom randad, i det att från hvarandra till 
mineralsammansättning och struktur något afvikande ränder bandlikt slingrade sig jemte 
hvarandra, gifvande bergarten ett nästan skiktadt utseende. Särdeles vackert kan detta 
förhållande ses vid båtstaden W. om Akerö by. 
Angående de särskilda mineralbeståndsdelarnes inre struktur och inbördes förhål- 
lande kan under mikroskopet iakttagas följande: 
