KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. |4. N:o 13. 45 
Plagioklasen (anortiten) förekommer ej i regelbundna kristaller, utan endast utbil- 
dad i kristalliniska korn, ofta med mycket oregelbundna, bugtande konturer. Dess 
substans är i allmänhet ganska frisk, endast när bergartens öfriga beståndsdelar äro 
starkt angripna af vittring innehåller plagioklasen nybildningsprodukter 1 någon nämn- 
värd mängd, samlade dels i oregelbundna fläckar, dels efter sprickor och tvillingslameller. 
På interpositioner är plagioklasen mycket rik; hela dess massa är ofta liksom genom- 
pudrad af små mikroliter och korn, hvilka vanligen tilltaga i mängd mot fältspatspar- 
tiernas inre delar. Dessa imhysingar äro dels ljusa, genomskinliga med grönaktig färg, 
dels mörka, bruna och endast svagt genomlysande. Båda arterna finnas utbildade såväl 
i form af längre eller kortare stafvar, som ock i form af mer eller mindre regelbundna 
korn, och synas för öfrigt stå i mycket nära samband med hvarandra. Så kan man 
t. ex. än få se en liten staf, som till ena hälften af sin längd består af den mörka, 
till den andra af den ljusa substansen, än åter en mörk staf med en ljus knapp på 
ena ändan, än ett ljust korn, som innesluter ett mindre, mörkt o. s. v. Den relativa 
mängden af dessa båda arter interpositioner är mycket olika i olika prof. Den all- 
männa regeln synes vara, att de ljusa inhysingarne äro öfvervägande, när hornblende 
är mera rikligt närvarande i bergarten, de mörka när hornblendet saknas eller endast 
uppträder mycket underordnadt. Interpositionernas storlek är ock mycket vexlande 
och synes stå i nära förhållande till bergartens kornighet; de äro nemligen alltid större 
i de grofkorniga varieteterna än i de finkorniga, men i allmänhet hafva de ljusa inne- 
slutningarne mera benägenhet att antaga större dimensioner än de mörka. De förra 
uppträda t. o. m. stundom såsom tydligt kristalliserade små mineralindivider, hvilka 
genom sin form, sin färg och sin ganska märkbara dikroism på det bestämdaste gifva 
sig tillkänna såsom hornblende. De mörka interpositionernas natur är svårare att tolka. 
På grund af deras nämnda nära förhållande till hornbleddemikroliterna skulle man 
möjligen kunna anse dem för diallag: dertill synas de dock nästan mörka. Någon po- 
larisationsförmåga har ej heller kunnat varseblifvas hos dem, hvilket dock möjligen kan 
bero på deras föga genomskinlighet. 
Interpositionernas läge synes ej alltid vara fullt regelbundet, dock äro de tydligen 
företrädesvis ordnade efter 3 eller 4 riktningar, bland hvilka den mest framträdande är 
parallel med plagioklasens basiska genomgångar. 
Diallagen är i friskt tillstånd ljust brunaktig med en svag dragning i grönt. Den 
förekommer mestadels såsom kristalliniska korn; endast undantagsvis kan man spåra 
antydan till mera bestämda kristallkonturer. Dess ortopinakoida genomgångar äro i 
allmänhet mycket tydliga. I tvärsnitt kan emellertid ses, att såväl klinopinakoida som 
prismatiska genomgångar äfven förefinnas, och stundom äro dessa sistnämnde de bäst 
utbildade, i följd hvaraf mineralet då har ett nästan mera augitlikt än diallagartadt ut- 
seende. I sådana fall är mineralet äfven temligen fattigt på interpositioner; eljest 
förekomma sådana i riklig mängd och med i diallag vanlig beskaffenhet och anordning. 
Dels uppträda svarta, fina strimmor, hvilka vid stark förstoring visa sig vara samman- 
satta af små svarta stafvar och punkter, dels mörkbruna, långssräckta, jemnbreda lameller, 
liggande med sin längdriktning ungefar vinkelrätt mot de nyssnämnda strimmorna, dels 
