48 A. E. TÖRNEBOHM, OM SVERIGES VIGTIGARE DIABAS- OCH GABBRO-ARTER. 
dessa mineralier. I påfallande ljus observeras, att magnetiten ofta innehåller små korn 
af magnetkis, samt derjemte stundom små stålgrå flittror, hvilka antagligen äro den af 
ÖBERG i denna bergart påvisade grafiten. 
Af A. ERDMANN!) och andra författare betecknas nu afhandlade bergart såsom an- 
ortithyperit, ett namn, som naturligtvis måste falla sedan det blifvit visadt, att dess 
pyroxenmineral hufvudsakligen är diallag. ÖBERG, i sin ofvan citerade afhandling, kallar 
bergarten eukrit på grund af att den innehåller anortit. Denna benämning torde likväl 
ej heller vara lämplig, dels emedan de bergarter, hvilka hittills ansetts såsom typiska 
eukriter, innehålla augit, och ej diallag eller hypersten”?), och dels emedan namnet 
eukrit öfverhufvud snarare bör uteslutas ur petrografien än gifvas en vidsträcktare an- 
vändning än den det redan fått”). Vill man i en särskild grupp förena de bergarter, 
hvilka innehålla anortit, och åt denna grupp gifva ett eget namn, så fordrar konse- 
qvensen, att man gör detsamma med de labradoritförande och de oligoklasförande 
bergarterna hvar för sig, och följden skulle blifva en helt annan och vida svårtillämp- 
ligare nomenklatur än den nu vanliga. Enklast och följdriktigast är onekligen att 
samordna de anortitförande bergarterna med de öfriga plagioklasbergarterna och be- 
nämna dem, alltefter pyroxenmineralets beskaffenhet, »anortitdiabas» eller »anortitgabbro». 
På samma sätt torde äfven namnet »corsit» ganska väl kunna ersättas af det vida ut- 
trycksfullare »anortitdiorit». 
De diallagrika varieteterna af Rådmansöns bergart vilja vi alltså kalla anortit- 
gabbro?), de rent dioritiska anortitdiorit?). De många och vexlande varieteter, som 
ligga mellan dessa båda extrema former, kunna vi sammanfatta under benämningen 
gabbrodiorit, dock må vi ständigt ihogkomma, att dessa olika petrografiska namn blott 
utmärka variationer inom en och samma geognostiska bildning. 
Analogien mellan de ofvan beskrifna hyperiterna med deras dioritiska omvand- 
lingsformer å ena sidan, och anortit-gabbron med dess gabbrodiorit å den andra, är på- 
fallande. Bergarternas hela habitus är dock så väsentligt olika, att någon förvexling 
knappt torde kunna ifrågakomma. De väsentligaste mineralogiska olikheterna mellan 
dem äro att fältspaten i hyperiternå är brunfärgad labradorit, i Rådmansöns gabbro 
åter ofärgad anortit, samt att hyperstenen i den senare blott förekommer sporadiskt 
och alltid underordnadt. Anmärkningsvärdt är, att hyperitdioriterna i regeln innehålla 
granat, då deremot gabbro-dioriterna ständigt befunnits granatfria. 
Gabbrodiorit i allmänhet. Rådmansö anortit-gabbro och gabbrodiorit kan sägas 
vara den mest typiskt utvecklade representanten för en inom Sverige ganska allmänt 
förekommande bergart, hvilken på de flesta ställen, der den uppträder, utmärker sig 
genom betydande vexlingar i utseende och sammansättning. Inom en och samma före- 
!) Bergarternas kännedom, sid. 158. 
2) ZIrRKEL, Petrografie, I[, S. 133. LaAsaAULX, Petrografie, S. 316. 
3) VOGELSANG, Systematik der Gesteinslehre. Zeitschr. d. D. g. G. 1872. S. 541. 
1) De likna ock rätt mycket den bekanta anortitgabbron vid Neurode i Schlesien, hvilken likaledes ut- 
märker sig för ett ganska vexlande utseende. 
5) Äfven A. ERDMANN anför anortit såsom förekommande i diorit, såvil på Rådmansön, som på flera 
andra ställen. Mineralogi, sid. 375. 
