KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. |4. N:o l4. 9 
Man skulle nästan kunna vara benägen att anse dem såsom tvenne olika arter. Dock 
finnas i det tillgängliga materialet otvetydiga öfvergångar mellan begge. Några tecken 
till mellanväggar ha ej kunnat observeras, hvarföre det ej varit möjligt att afgöra, 
huruvida den bör räknas till Ammoniterna eller Ceratiterna. 
Snäckan är hoptryckt, nafveln vid, de yttre vindlingarne 1 jemförelse med de 
inre betydligt mer involuta, hvarföre de innersta vindlingarne äro synliga ända in i 
nafvelns medelpunkt. Vindlingarne äro alltigenom närmast nafveln försedda med en perl- 
bandslik rad af små knölar. Närmast mynningen betäckes skalet af från nafveln radierande 
fina strimmor, hvilka vid öfvergången till den närmast mynningen afrundade ryggen bilda 
upphöjda knölar. Längre från mynningskanten förbytas dessa strimmor helt plötsligt 
i större åsar, hvilka likaledes vid öfvergången till den i denna region skarpare emot 
sidorna afsatta ryggen bilda knölar. På ryggsidan utbreda sig åsarne till upphöjda 
halfmånformiga fält. Längre ifrån mynningen blir ryggsidan, som närmast den- 
samma är helt afrundad, mer och mer kölad. Ett halft hvarf derifrån är kölen fullt 
utvecklad. Såväl de fina strimmorna närmast mynningen som åsarne hafva en tydlig 
S-formig böjning. Ryggkölen öfvergår än omärkligt 1 ryggens sidopartier, än är den 
derifrån skild genom en djup ränna. På den bibehållna delen af skalet (fig. 7a, 
närmast nafveln) kunna tydliga tvärstrimmor iakttagas mellan de upphöjda åsarne. 
Tvärstrimmorna, men ej åsarne, fortsätta öfver den yttersta vindlingens nafvelkant 
och in på den nafveln begränsande delen af skalet. Närmast nafveln utvecklar sig 
stundom hos medelålders individer knölar, hvilka såsom hos fig. 8 kunna antaga gansk: 
betydliga dimensioner och göra att skalet i sin helhet synes mer uppblåst. Stundom 
finnes vid gränsen mellan sidorna och ryggen en skarp kant, då de ryggen omkran- 
sande knölarne saknas. 
Hos de yngsta (fig. 9), hvilka likna Am. Eryx Mönsr. från St. Cassian finnes rygg- 
kölen, men knölarne såväl kring ryggen som nafveln saknas. Åsarne öfverskrida hos 
dem den mer afrundade nafvelkanten, hvilket ej är händelsen hos de äldre. 
Denna art visar slägtskap med många andra. LINDSTRÖM jemför den med Cera- 
tites Jaegeri KLiPsT.'), som åter af KOECHLIN-SCHLUMBERGER ) hänföres till Am. Aon 
MönsTtT., under hvilken art denne författare förenar ej mindre än 20 af MÖNSTERS och KLIrP- 
STEINS” såväl till Ammonites som Ceratites och Goniatites räknade arter. G. LAUBE, den 
senaste reformatorn af St. Cassianfaunan, sammanslår') samma arter dels under Am. Aon, 
dels under den närbeslägtade och af honom såsom särskild art bibehållne Am. Brotheus 
Mönsrt. Ceratites Jegeri föres af LauBE (1. ce. p. 71) till Trachyceras dichotomum MönsT., af 
hvilken han anser den vara en yngre form. &Cer. laqueatus företer äfven likhet med 
Ceratites Eichwaldi Keyrs.”) från trakten kring floden Olenek, hvilken åter af KEYSER- 
LING jemföres med Cer. Busiris Mönst., en art, tillhörande lagren vid St. Cassian, och 
som af LauBE (1. c. p. 78) bibehålles såsom särskild art. I synnerhet är det hos de 
yngre individerna af Cer. laqueatus, som likheten med nyss anförda former är störst. 
1) Geologie d. östl. Alpen p. 133, Taf. VIII, Fig. 4. 
2) Bull. de la Soc. geol. de France. Ser. II, Tom 12. 1855. p. 1057. 
K. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd. 14. N:o 14. 
[CS 
