Inledning. 



Solfläckarna äro som bekant periodiska fenomen. Om man låter solfläcksfre- 

 kvensen representeras af en kurva med tidsföljden, räknad i kalenderår från 1749 till 

 1912, till abscissa och frekvensen, 1 räknad i s. k. »relativtal » (af fläckar) till ordinata, 

 erhålles en våglinje af det utseende den undre kurvan å pl. I visar, hvars toppar markera 

 tider af stark solfläcksfrekvens, d. v. s. liflig solverksamhet, under det vågdalarna inträffa 

 under år, då få eller inga solfläckar framträdt på solskifvan. 



Hvarje energiyttring inom naturen på jorden är ett lån ifrån solen, en transforma- 

 tion af solstrålningens energiinnehåll. Insikten härom gör, att man tillägger de fenomen, 

 som iakttagas på solen, det största intresse. 



Solfläckarnas periodiska uppträdande synes antyda, att solstrålningen är under- 

 kastad växlingar. Uppgiften blir då att studera anledningarna till dessa växlingar och 

 deras inflytande på jordiska fenomen. Det finnes knappast någon grupp af företeelser 

 på jorden, som man ej försökt sätta i samband med solfläckarna, men man har ingen 

 kunskap om anledningen till deras uppkomst. Man har ansett, att deras period är nå- 

 got öfver 11 år och satt denna period i samband med Jupiters omloppstid, som äfvenledes 

 är öfver 11 år. Fläckarnas uppträdande skulle vara ett slags tidvattensfenomen i solens 

 atmosfär som förorsakades af störningar uti solens gravitation genom planeten, men det 

 har visat sig, att solfläcksperioden 11, 125 år icke sammanfaller med Jupiters omloppstid 2 

 som är 11,86 år. Därtill kommer, att solfläckarna hafva en komplex periodicitet ; perio- 



1 Såsom mått på solfläcksfrekvensen kan man antingen använda antalet fläckar ock grupper af fläckar som 

 iakttagits under en månad, eller också den del af den synliga solhemisfärens area, som är upptagen af fläckar (van- 

 ligtvis uttryckt i milliondelar af solhemisfären). Detta är det mimera (sedan 1833) allmänt antagna måttet. Kur- 

 van i andra raden af vår plansch I är emellertid konstruerad efter ett annat mått. Frekvensen uttryckes genom 

 s. k. W0LF'ska relativtal R, där 



R = kg. (10 + n). 



»n» är antalet solfläckar i medeltal inom hvarje grupp »g» af sådana som observerats, och k är en konstant. 

 För den, som blott vill studera periocliciteten af fenomenet, är det likgiltigt, hvilket mått som användes. 

 Relativtalen hafva den fördel, att de beräknats och reviderats af Wolf och Wolfer för 163 år, nämligen 

 från 1749 till 1911, under det fläckareorna endast kunna angifvas för tiden efter 1833. Vid jämförelse har det visat 

 sig, att relativtalens kurva öfverensstämmer särdeles väl med fläckareans variationer. Schuster yttrar: »Wolf's 

 series as a whole is more homogeneous than that obtained from the measurement of areas. » Kurvan är den s. k. 

 utjämnade WoLFER'ska kurvan. 



2 Se härom Birkeland, Recherches sur les taches du Soleil et leur origine. Norske Videnskabsselskabets 

 Skrifter, Math. Naturvid. Klasse 1899. N:o 1, p. 110, 111. 



