KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. »AND 53. N:o |. 5 



Af 11 års perioden, som så utprägladt dominerar under större delen af 1800-talet, finner 

 man endast ett svagt spår under senare hälften af 1700-talet. Solfläckarna hafva alltså 

 under tiden 1750— 1 788 framkallats af en orsak, som verkar med 9 års periodicitet, där- 

 efter, intill 1829, af en annan orsak verkande med 13— »14 års periodicitet. Slutligen 

 har under de sista 70 åren en tredje orsak, verkande med 11 års periodicitet, framkallat 

 solfläckar. Denna iakttagelse föranleder Schuster till följande yttrande: 



»It ivill a/ppear that the periodicities in queslion are probably never quite extinct but 

 that the chief part in ruling the sunspot phenomenon is sometimes taken up by one and some- 

 times by another period.» 1 



Därmed har forskningen öfver solfläcksfenomenets orsaker förts in på en ny och 

 oväntad riktning. Man utgår gärna från föreställningen, att celesta orsaker (t. ex. plane- 

 ternas inflytande) måste verka hvar och en med sin bestämda period kontinuerligt ti- 

 derna igenom. Flera sådana orsaker kunna verka samtidigt och kombinera sina verk- 

 ningar, men att den ena efter den andra af dessa orsaker för lång tid upphör att verka 

 och ersattes genom en annans inflytande är en ny erfarenhet. Ett exempel härpå är den 

 stora 11,25 års periodens försvinnande under sista hälften af 1700-talet. 



Denna period har af Sellmeier o. a. tillskrifvits det kombinerade inflytandet 

 af planeterna Jupiter, Venus och Jorden på solens atmosfär. När dessa tre planeter 

 tillnärmelsevis stå i linje med solen, uppstår enligt Sellmeier ett fläckmaximum. Mel- 

 lan år 1615,9 och 1893,3 falla enligt Ekholm 25 dylika planetkonjunktioner, hvilket 

 ger en astronomisk period af i medeltal 11,096 år. Tidsafståndet mellan solfläcks- 

 maxima 1615 och 1893, hvilka enligt Wolfer's tabell skulle inträffat 1615,5 och 1893," 

 är 278,2 år = 25 X 11,128 år. Ekholm 2 har med hjälp af äldre iakttagelser öfver 

 solfläckarna, som gjorts i Kina ända ifrån 2:dra århundradet e. Kr., utfört beräkningen 

 öfver 11 års perioden att omfatta öfver 1,200 år. Newcomb, 3 som äfven ägnat en om- 

 sorgsfull undersökning åt denna period och närmare bestämt den till 11, 13 år, yttar 

 därom: 



»underlying the periodic variations of spöt activity there is a uniform cycle un- 

 changing from time to time and determining the general mean of the activity. » 



Denna genomsnittsperiod af 11, 13 år (Newcomb), 11, 125 år (Schuster), 11, 09 och 

 11,18 ± 0,28 år (Wolf) 4 öfverensstämmer märkvärdigt väl med den af Sellmeier 

 beräknade perioden för Jupiters, Venus' och Jordens konjunktion, hviiken enligt Ek- 

 holm^ omräkning är 11,096 år. Det finnes verkligen en orsak — efter all sannolikhet 

 af planetarisk natur — , hviiken tenderar att framkalla solfläcksmaxima med en mellan- 

 tid af i medeltal ll,i . . . till 11,3 ... år. Men denna orsak tyckes vara svår att finna, 

 ty den kan icke sökas uti störningar af gravitationen på solens yta från någon enskild 

 planets, icke ens Jupiters, sida, hvars omloppsperiod är 11,86 år; och mot antagandet 



1 »A doser inspection of the sunspot curves as plotted down by Wolfer shows that the two periods, for which 

 curve B shows its principal maximum, were active successively rather than simultaneously. It appears that the 

 period of 9 years is the important one as regards the observations previous to the maximum of 1788 while that of 

 13 and 14 years is brought in through the variations observed between 1788 and 1829. » (Schuster. ) 



2 Ekholm, 1. c. p. 12. 



3 Newcomb, Astrophys. Journ., Vol. XIII (1901). 



4 A. Wolfer, Meteorol. Zeitschr. 1892, p. 208, 211. 



