10 O. PETTERSSON, SOLFLÄCKSFENOMENETS PERIODICITET O. DESS SAMB. MED KLIMATETS FÖRÄNDR. 



Möjligheten af ett samband mellan solfläcksfenomenet och förändringarna 



i månbanans lägen. 



Det är naturligtvis med stor tvekan, som man uppgifvit försöket att härleda sol- 

 fläcksfenomenet från planeternas inflytande, ty det är obestridligt, att planetkonstella- 

 tionerna måste utöfva ett perturberande inflytande på solens atmosfär, hvilket kunde 

 väntas utlösa rörelser inom fotosfären, som tankes bestå af ett lättrörligt, gasformigt 

 hölje. Ännu större störningar måste de utöfva på solens corona, om hvars beroende 

 af planeternas ställning flera gånger antydningar framkommit i litteraturen. Men 

 frågan är, om dessa perturbationer kunna väntas få något märkbart uttryck i solfläcks- 

 fenomenet. Det förefaller hopplöst att, efter de utredningar med negativt resultat, 

 som Ekholm, Schuster och Birkeland m. fl. gjort öfver Jupiters, Venus, Mars, m. fl. 

 möjliga inverkan på solfläcksfenomenet söka framtränga vidare med hjälp af denna 

 arbetshypotes. Därtill kommer, att solfläcksfrekvensen visar en komplex och skenbart 

 oregelbunden natur, hvilken man icke väntar att finna hos celesta fenomen, som fram- 

 kallas af planeterna. Vid försöket att från NEWTON'ska förutsättningar förklara sol- 

 fläcksfenomenet har man emellertid försummat att taga i betraktande ett planetariskt 

 inflytande, nämligen jordens och månens förenade inflytande på solytan. Att jorden 

 ensam icke har något större inflytande är klart däraf, att ingen solfläcksperiod på 1 år 

 eller V 2 år motsvarande jordens perihelium och aphelium är känd. Månens massa, som 

 blott är 0,0123 af jordens, är så ringa, att man af den anledningen icke tagit dess inflytande 

 med i beräkningen. 1 Det är likväl icke omöjligt, att systemet jord + måne, hvilket ut- 

 gör en dubbelplanet, en »bipol» som i sitt slag är enastående inom solsystemet, kan ge- 

 nom de snabbt växlande ehuru ringa störningar den framkallar på solytan förorsaka 



1 Ha Ekiioljvts yttrande p. 20 1. c. Jag erinrar om, att vi sakna förutsättningar för att bedöma storleken af 

 den kraft, som behöfves för att framkalla vågor eller turbulenta dislokationer inom de lättröiiiga gränslagren mellan 

 solens fotosfär ocb corona. I den terrestra mekaniken mätas krafter uti C. G. S. systemet, och lufttrycket och tyngd- 

 kraftens acceleration utgöra, medvetet eller omedvetet, vår standard för jämförelse. Gå vi till molekylarfysiken, 

 tyckas de krafter, som framdrifva de kemiska omsättningarna: partialtrycket, lösningstensionen, ioniseringsten- 

 densen o. s. v. falla utanför den vanliga storhetsordningen. Lösningstrycket, som ombildar en arragonitfällning 

 till calcit, ångtrycket, som tvingar rhombiskt svafvel att öfvergå i oktaedriskt vid vanlig temperatur, eller metall- 

 liskt tenn att förvandlas i grått tenn vid — 23°, skulle synas oss infinitesimalt, om det evaluerades i mm. Hg. Vi 

 kunna bedöma sådana krafter i deras relation till h varandra efter de verkningar de förorsaka, icke efter deras ab- 



