KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. NIO I 



11 



snabbt öfvergående verkningar därstädes af annan art än dem en enda planet af långt 

 större massa skulle framkalla. Systemet jord + måne roterar omkring sin tyngdpunkt 

 på 29,53 dygn synodiskt; d. v. s. efter så många dygn stå solen, nymånen och jorden 

 ånyo i samma meridianplan. Under tiden har solen roterat på 27,27 dygn synodiskt vid 

 0°lat., på 28,34 dygn vid 15° och på 29,56 dygn vid 30° lat. Under 29 */ 2 dygn har solen 

 roterat vid 30° lat. så, att ungefär samma trakt af solytan inkommit i jord-månens me- 

 ridianplan. 1 Hvarje gång nymåne inträffar, uppnår jord-månens gravitationsfält ett 

 maximum på ungefär samma område af solytan vid 30° lat. Denna störning repe- 

 teras 12—13 gånger om året. Ifall dessa störningar hafva tendens att framkalla sol- 

 fläckar, 2 kan man vänta perioder af kortare och längre varaktighet. Man kan dels vänta 

 korta månatliga perioder, hvilka torde blifva omöjliga att urskilja, emedan solfläckarna 

 hafva olika varaktighet, så att fläckarna från en föregående period kvarstå och in- 

 blandas med dem som tillhöra en följande. Vidare kan man vänta den af Julius 3 signa- 

 lerade stora elfva års perioden, c:a 11, 17 år, och slutligen perioder, som bero på mån- 

 banans läge (dess apsid och nod) i förhållande till solens och jordens ställning samt deras 

 kombinationer: apsid-nod, perihelium-apsid, perihelium-nod, perihelium-nod-apsid. Det 

 är således en mycket komplicerad periodicitet, som kan väntas utmärka solfläcks- 

 kurvan, ifall den påverkas af systemet jord-månes störningar. Karaktären af dessa 

 störningar bör vara häftigt öfvergående och af annan art än den, som förorsakas af jor- 

 den själf och af de öfriga planeterna. Ifall vi tänka oss systemet jord-måne ersatt af 

 en enda stor planet med en radie lika med månbanans, så skulle utan tvifvel densamma 

 vid sitt perihelium och aphelium framkalla stora verkningar genom sin »flodkraft» på 



soluta storlek. Detta gäller också om den gravitationskraft, hvarmed jordens och månens massa verkar störande 

 på solens yta, hvilken är in maximo: 



för jorden 



» 



vinter 



sommar 



vinter 



sommar 



O 



manen 



» 

 månen 



» 

 jord + måne 



» » 



jord + måne 



O 



id vinterperiheliet = 165,2 9 5 X 



sommarapheliet = 149,7 60 X 



apog. perihel. = 2,0 9 8 X 



perig. » = 2,02 2 X 



perig. aphelium = 1,9 02 X 



apog. » = 1,87 4 X 



apog. perihel = 167,39 3 X 



perig. » = 167,317 X 



perig. aphelium = 151,662 X 



apog. » = 151,634 X 



K) -13 g 



Frågan om solens atmosfär reagerar på märkbart sätt för dylika ständigt verkande och ständigt sig förändrande 

 krafter af sådan storleksordning kan icke afgöras a priori. Man kan endast undersöka, om variationerna uti effekten 

 (här solfläcksfrekvensen) stå i harmoni med kraftens variation och med förändringarna uti de konstellationer, som 

 förmodas frambringa dem. En sådan undersökning skall föreläggas uti det följande. Därvid komma två syn- 

 punkter, nya på detta område, att framträda: resonansens och asymmetriens. Det sistnämnda begreppet kommer 

 att definieras senare. Hvad som menas med resonans i detta fall torde lätt inses, dels genom framställningen å 

 sid. 86, dels genom ett exempel hämtadt från ett annat område: Vårt öra träffas i hvarje sekund af ganska starka 

 tryckimpulser utifrån bestående i luftförtätningar och förtunningar, hvilkas intensitet ofta kan uppgå till en eller 

 par millimeter mätt i kvioksilfvertryck utan att hörselorganet reagerar därför. Men om impulserna inträffa mer 

 än 18 gånger i sekunden, reagerar organet, äfven om tryckskillnaderna äro så små som en billiondels mm. Hg. 



1 Solens rotation, vid 0° lat. = 24,9 8 dygn) (sideriskt) 



15° » = 25,4 4 » 

 30° » = 26,53 »> 



2 hvilka i så fall torde kunna uppfattas såsom resonansfenomen. 



3 Archives Neerlandaises VII, p. 390; IX, p. 390; IX, p. 276 (1903—1905). 



