KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. NIO I. 13 



med A eller D — till bas, har analysen först verkställts för tiden 1749 till 1794 efter de 

 nämnda perioderna sålunda: Sedan hela den WoLFER'ska frekvenskurvan från 1749 till 

 1911 utlagts på millimeterpapper i sådan skala, att hvarje år upptog 24 mm. (absci.-- 

 sorna), delades intervallet 1749—1794 i 5 afsnitt, hvartdera af 212,5 mm. längd, represen- 

 terande 8,857 år. Inom hvarje sådant afsnitt uppmättes 16 ordinator på lika af stånd 

 från hvarandra, hvilka representerade solfläcksfrekvensen i WoLF'ska relativtal. Ska- 

 lan för ordinatorna var 200 mm. för relativtalet f = 100. 



Sålunda erhöllos 5 grupper af ordinator, hvaraf togs medeltal af de första i hvarje 

 grupp särskildt, af de andra i hvarje grupp särskildt, o. s. v. 



På detta sätt erhöllos i hvarje grupp 16 medeltal, hvaraf bildades en typisk period 

 eller ett periodogram för tiden A = 8,857 år, medelst hvilket solfläckskurvan rekonstru- 

 erades för tidsintervall et 1749 — 1794 (den fulldragna linjen i den ofvanstående kurvan i 

 pl. I 1 ). Den rekonstruerade kurvan visar, huru solfläcksfrekvensen borde hafva växlat 

 under sista hälften af 1700-talet, ifall frekvensen berott enbart på månbanans apsid- 



period A. På liknande sätt har samma kurva rekonstruerats efter perioden — = 9,3 



år (den streckade kurvan). Utaf medeltalen af de 5 gruppernas ordinator bildades 

 den streckade kurvan, som uttrycker, huru fläckarnas frekvens borde hafva växlat 

 under den nämnda tiden, ifall de förorsakats enbart af växlingarna hos månbanans nod. 

 Man finner, att de båda kurvorna ganska nära öfverensstämma både med hvarandra 

 och med naturkurvan. Öfverensstämmelsen framgår däraf, att de artificiella kurvornas 

 maxima och minima infalla på samma tid som naturkurvans och däraf, att deras ampli- 

 tud nära uppnår naturkurvans medelamplitud. Slutligen finner man, att solfläckskur- 

 vans egendomliga och karakteristiska sågtandade form återfinnes i reproduktionerna, 

 hvilket t. o. m. sträcker sig till vissa detaljer (utbuktningarna i kurvan). Dessa utbukt- 

 ningar antyda, att utom perioderna A och D vissa andra undertryckta periodiska infly- 

 tanden verkat. Vid bildandet af ordinatorna hafva dessa perioder äfven inverkat ökande 

 eller minskande värdena af A- och D-periodernas ordinator, men vid hopsummeringen 

 till medeltal hafva dessa främmande perioders ordinator, som falla oregelbundet, till 

 stor del tagit ut hvarandra, så att blott svaga spår återstå, under det de två stora mån- 

 periodernas inflytanden renodlats i den grafiska framställningen. 



Man finner, att de båda perioderna A och D haft samma fas, d. v. s. måste hafva 

 samverkat under sista hälften af 1700-talet. Det är — enligt vår hypotes - — deras för- 

 enade fläckbildande inflytande som åstadkommit de stora solfläcksmaxima och -minima, 

 som utmärka detta halfsekel. Hade de motverkat hvarandra, så att den ena haft 

 sina toppar där den andra åstadkommer vågdalar, skulle kurvan plattats ut nära nog 

 till en rät linje. Detta måste också en gång ske förr eller senare, ty det är klart, att 

 två perioder, den ena på 8,857 år, den andra på 9,3 år, om de en gång varit öf verens, måste 



för hvarje A och — period, som tillryggalagts, komma alltmer isär, eftersom den ena 



1 De på planschen uppdragna kurvorna äro förminskade till 430 mm. eller c:a l j w a ^ den ^^ analysen an- 

 vända, hvars totala längd var c:a 4000 mm. 



Assistenten V. Söderberg har med största möjliga noggrannhet verkställt den grafiska rekonstruktionen af 

 solfläckskurvan samt dess reduktion till det här begagnade formatet. 



