KUNGL. SV. VRT. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. N:G |. 17 



Man skulle då, såsom Schuster gjort, på rent matematisk väg 1 genomföra en harmo- 

 nisk analys af solfläckskurvan på det vanliga sättet: att sammanfläta ett antal sinus- 

 funktioner med fasta koefficienter till en FouRiER'sk serie. Detta stöter på betänklig- 

 heter af två slag. För det första finnes från enbart matematisk synpunkt ingen anled- 

 ning, hvarför perioderna skulle omväxla tidvis med hvarandra, såsom både Schuster 

 och jag funnit att de göra. Man kan medge möjligheten af fasbrott, om man tänker 

 sig att solatmosfären varit utsatt för någon öfvergående förändring, men icke af period- 

 växling. Däremot skulle man från matematisk synpunkt vänta, att kurvan genom 

 interferens mellan två närliggande perioder antager karaktären af en sväfningskurva. 



De två perioderna A = 8,857 år och — = 9,3 år skilja sig endast genom 0,45 år. Deras 



verkan på solfläcksfrekvensen skulle man efter vanlig matematisk rutin låta represente- 

 ras genom sinusböljor, som borde neutralisera hvarandra genom interferens efter 93 år. 

 Då skulle den ena sinusböljan hafva förskjutit sig halfvägs öfver den andra. Efter 

 omkring dubbelt så lång tid eller 186 år skulle de ånyo förstärka hvarandra, ifall de från 

 början haft gemensam epok, ty 



21 A perioder = 185,99 år 



20 5 » = 186,00 » 



Ad 



Förhåller det sig så? 



För att besvara frågan fordras i första rummet att fixera epoken. Af den harmo- 

 niska analysens resultat, som grafiskt återgifvas å pl. I, synes, att A och — perioden haft 



ett gemensamt minimum 1775,0 samt ett gemensamt maximum 1778,4. Om man sätter 

 1775 eller 1778 såsom epok, finner man det visserligen förklarligt, att solfläcksfrekvensen 

 visar de största hittills kända maxima och minima vid dessa tider, enär de båda perio- 

 derna då samverkade för att framkalla dylika. Men man skulle väntat, att dessa maxima 

 och minima ej skulle återkomma förr än 186 år därefter, nämligen efter 21 A och 20 



— perioder, samt att en jämn solfläcksfrekvens med få (eller inga) fläckar skulle inträff at 



~j 



efter 93 år, då den ena periodens vågdal borde sammanfallit med den andras vågtopp 

 (under den gjorda förutsättningen). 



I stället inträffar, att de stora minima och maxima återkomma redan efter 92 år, 

 nämligen 1867 och 1870, eller just då, när en allmän utjämning af solfläcksfrekvensen 

 borde inträffat, och att den största nedsättningen af fläckfrekvensen infaller redan 

 35 år efter epoken (1775), nämligen 1810 i stället för 93 år därefter. Det preliminärt 

 gjorda antagandet synes alltså vara oriktigt eller ofullständigt. 



Af sådana försök torde, utom Schuster's redan omtalade afhandling, den japanske astronomen Kimura's 

 arbete: On the karmonic analysis of Sunspot periodicity samt professor Ttjrner's kritik däraf i Monthly Notices 

 R. Astr. Soc. LXXIII, N:o 7, böra nämnas. Som Kimura's rekonstruktion af solfläckskurvan på basis af 29 olika 

 perioder (se tafl. I i det citerade arbetet) icke har något gemensamt med detta arbete, och hans tabeller dessutom ej 

 äro utgifna, finnes intet skäl att öppna någon diskussion därom. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 53. N:o 1. 3 



