18 O. PETTERSSON, SOLFLÄCKSFENOMENETS PERIODICITET O. DESS SAMB. MED KLIMATETS FÖRÄNDR. 



Då jag fann, att det ledde till orimligheter att behandla problemet från rent mate- 

 matisk synpunkt utan andra förutsättningar, sökte jag finna en astronomisk interpre- 

 tation. 



Följande schema torde ej behöfva någon vidlyftig förklaring. 



Månbanans apsidaxel roterar i samma led som jorden 40°,fi45 om året, noden i mot- 

 satt led 19°,355 i medeltal årligen. De måste alltså sammanfalla hvart tredje år. Om nod och 

 apsid något år, hvilket nu ej kan exakt angifvas, men som antagligen fallit mellan 1369 

 och 1434, sammanfallit i ekliptikan med apsidaxeln parallell med jordbanans storaxel 

 vid perihelium och sålunda bildat den konstellation, som i figur 2 representeras af a T , 



Oct. 



Fie. 2. 



{perihelium — nodapsid), så inses utan vidare, att den störning, som månen (och solen) 

 i detta läge af månbanan utöfvar på jordens yta, uppnår ett absolut maximum vid full- 

 måne, samt att den störning, som månen (och jorden) utöfvar påsolens yta, uppnår ett 

 absolut maximum vid nymåne. Enligt den arbetshypotes, hvarifrån jag utgått, skulle 

 alltså vid en dylik tidpunkt tidvattensfenomenen på jorden och fläckfrekvensen på 

 solen vara störst. Så har också bevisligen varit fallet i stort och helt 1 sedt. 



I en föregående afhandling, »Klimatförändringar i historisk och förhistorisk tid »,- 

 har jag framhållit de verkningar, som variationen uti månens och solens tidbildande 

 kraft för 500 år sedan (se fig. 2 här of van), då denna kraft uppnådde ett absolut maxi- 

 mum, utöfvade på den oceaniska cirkulationen och på klimatet. Dessa verkningar yp- 

 pade sig genom stormfloder, islossning från polartrakterna, isläggning af Östersjön 

 under kalla vintrar samt uti en ökad seismisk verksamhet, hvilket allt framkallade kli- 



1 Obs.! Det säges icke, att störningarna alldeles samtidigl uppnåtl sitl maximum. 



2 K. V. Ak:s Handl. Bd. 51, N:o 2 (1913). 



