KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. NIO I. I!) 



matförändringar och rubbningar uti det sociala och ekonomiska tillståndel i Europa samt 

 på Island och Grönland. Orsakerna till förändringen uti den tidvatten bildande kraften 

 voro: dels själfva den astronomiska konstellationen, som beror på månbanans läge, hvilket 

 representeras af bilden i fig. 2, dels den störning uti månbanans form (excentricitet) 

 som vid sådana lägen framkallas. Hans Pettersson ' har beräknat den förras inflytande 

 till omkr. 0,6 %o vid absoluta maxima och den senares till c:a 59 %o in maximo. Den tid- 

 bildande kraftens variation på jorden kan alltså tidvis ökas med ända till c:a 6% af dess 

 medelvärde. Beräkningen visar vidare, att jämte de absoluta maxima, som inträffa 

 med 18 seklers mellantid, en mångfald af sekundära och tertiära m. fl. maxima inträffa 

 med perioder af 4 ! / 2 år, 9 år, 84 å 93 är. 



Jag har vidare visat uti den citerade afhandlingen, att maxima och minima uti 

 den tidvattenbildande kraften på jorden åtföljas af störningar på solens yta, 2 som yttra 

 sig genom ökad fläckfrekvens. I Europa, där solfläckarna upptäcktes först 1610, har man 

 naturligtvis inga iakttagelser öfver fläckfrekvensen för 500 år sedan, men från Kina 

 äger man observationer, som gä tillbaka till de första århundradena e. Kr. Af dessa iakt- 

 tagelser i Kina, som gjorts ända från 188 e. Kr., framgår, att vid slutet af 1300-talet 

 ett absolut maximum af solfläckar observerats begynnande med 1370 och slutande med 

 1383. 3 Till den närmaste tiden därefter kan äfven förläggas det absoluta maximet af den 

 tidvattenbildande kraften på jorden, hvilket maximum emellertid ej med samma säkerhet 

 kan bestämmas till tiden som solfläcksmaximet, emedan beräkningen beror på, hvilket 

 värde som sättes för månkonstanterna A och D. Dessa konstanter äro som bekant 

 underkastade växlingar från år till år på grund af planetariska störningar, och äfven 

 de sekulära medelvärdena äro föränderliga. Den första beräkning jag gjorde ledde till 

 1369 såsom tidpunkt för den konstellation, som representeras af fig. 2. Då jag emel- 

 lertid ansåg det viktigt, att beräkningen kontrollerades af en specialist, anmodade jag 

 amanuensen vid Stockholms observatorium, hr G. Strömberg, att utföra räkningen 

 med användande af de nyaste värdena på månkonstanterna. Denna beräkning ledde till 

 året 1433, 4 men Strömberg förklarar uttryckligt, att hvarken detta årtal eller ens de- 

 cenniet kan exakt angifvas för en så långt aflägsen epok på grund af variationerna i 

 månbanans rörelse. Jag har därför i mina senaste publikationer satt epoken för maximet 

 till 1400 ± 33 år och anser, att allt som kan med visshet sägas om saken är: att nära 

 medeltidens slut, i hör jan af 1400-talet eller i slutet af 1300-talet, ett absolut maximum både af 

 solfläcksfrekvensen och af den tidvattenbildande kraften på jorden inträffat (det senare något 

 efter det förra). Detta kan räknas såsom ett stöd för vår arbetshypotes, hvars innebörd 

 ju är den, att solfläckarna äro besläktade 3 fenomen med tidvattensfenomenet på jorden. 



1 Publications de Circonstance du Conseil permanent international pour 1'exploration de la rner, N:o 65 (1913) 

 ( »Longperiodical variations of the tide-generating force»). 



2 Det säges icke, att dessa störningar ske alldeles samtidigt, endast att de åtfölja liv äran dra. 



3 R. Wolf, Astron. Mitteil. im Vierteljahrschrift d. Naturforsch. Gesellsch. in Ziirich, 34. Jahrgang 1889. På 

 grund af de kinesiska iakttagelserna öfver den stora solfläcksfrekvensen i slutet af 1300-talet kommer Wolf till 

 den slutsats, att ett absolut maximum af fläckar inträffat 1372. Se härom vidare p. 26, 27. 



4 Enligt kr Strömberg's räkning skulle vinkeln mellan jordbanans storaxel och månapsidlinien vid jordens peri- 

 hehumpassage 1433 — 34 varit = 178° . 43. De månkonstanter han användt äro A = 8,847 år, D = 18,6 1 2 år. Både 

 A och D ökas under ett sekel med 0,000 44 år. 



5 men icke identiska. 



