KUNOL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. .V" I 



23 



inre figurerna), och dels huru solfläcksfrekvensen i båda tillfällena utvecklades tian et1 

 minimum 1775 och 1867 till maxima 1778 och 1870 och sedermera aftog till minima 

 1784 och 1876. Man kan följa fläckfrekvensens utveckling månad för månad a dia -lam- 

 mens omkrets, hvilken omfattar 9 år, hvarje år indeladt i 12 månader. Strålarnas 

 längd representerar de WoLF'ska relativtalen för hvarje månad af åren 177-"» 



-■'•v 



Fig. 5. 



1784 och 1867 — 1876 (1 mm. = 6 enheter af f ). Nodapsidernas vinklar med jordbane- 

 axelns riktning angifvas å figuren i centrum. Under de 92 år, som förgått ifrån 1778,81 

 då nodapsiden a r bildade 17° vinkel med jordbaneaxelns riktning, har nodapsiden rote- 

 rat så, att « r spetsen kommit att falla i en annan kvadrant och rc m -spetsen intagit dess 

 läge (vinkel = 17°). Den analoga månkonstellationen finner sin motsvarighet uti sol- 

 verksamheten, såsom synes af diagrammen i fig. 5. 



B. Öfverensstämmelsen mellan de sekulära 92 års perioderna af nedsatt 

 solaktivitet vid deras minima 1810 och 1902. 



Det är själf klart, att emellan de båda sekulära intervallen af stegrad sol verksam- 

 het skall falla ett intervall af nedsatt solverksamhet. Denna minimiperiod mellan de 

 stora maximiperioderna på 1700- och 1800-talet inföll mellan 1796 och 1830. Under 

 denna öfvergångsperiod är det fläckminima, som dominera uti frekvenskurvan. Detta 

 ger oss anledning att granska fläckminimas förekomst i allmänhet. 



På samma sätt som de stora fläckmaxima under 1700- och 1800-talet gruppera 

 sig omkring de absoluta maxima 1778 och 1870, som markera kulmen af solverksam- 



