KUNOL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. NIO I. 25 



1) att det är månens egen ställning, ej månbanans, som verkar. Man måste 

 utgå från att månen så ofta genomlöper sin bana, att det är banans läge och form, som 

 i stort och helt sedt blir bestämmande, 



2) att månbanans både nod och apsid hafva en oscillerande rotationsperiod, och 

 att man vid beräkningar måste använda medelvärden, h vilka också äro underkastade 

 sekulära ändringar, 



3) att solfläckarna äro eruptioner (geyserartade eruptioner enligt Arrhenius; 

 genombrott af hårda katodstrålar från solens inre genom ett polariserande skikt enligt 

 Birkeland), som icke kunna antagas inträffa på alldeles lika tider efter att den kraft 

 som utlöser dem, genomgått sitt maximum, 



4) att relativtalen för solfläcksfrekvensen bero på arbiträr uppskattning åtminstone 

 före 1850-talet, och 



5) att de relativtal, som användts vid utläggning af Wolfer's fläckkurva, äro er- 

 hållna genom utjämning till månads- och årsmedia. 



Alla dessa omständigheter göra, att det ofta är svårt att afgöra, inom hvilket år 

 ett minimum 1 eller maximum skall anses falla. (T. ex. 1810 års medium f = och 

 1811 års med. f = 1,8; 1888 års med. f = 6,8 och 1889 års med. f = 6,3; 1787 års med. 

 f = 132,o och 1788 års med. f = 130,9; 1883 års med. f = 63,7 och 1884 års med. f = 

 63,5 o. s. v.) 



Likaså blir bestämningen af periodlängden osäker. Den vanliga 11 års perioden, 

 som i verkligheten växlar mellan 7 år och 19 år, framgår t. ex. endast såsom medeltal 

 af observationer under flera sekler, och likväl anf öres 1 1 års perioden sällan med mindre 

 än 3 decimaler i litteraturen! 



Analogien mellan företeelserna 1778 och 1870 och sambandet emellan nodapsiderna 

 och solfläckarna framgår tydligt af diagrammen å p. 23. Men det synes också, att 

 sambandet icke är så enkelt, att en nodapsid i a-ställning, eller i z-ställning alltid sam- 

 manträffar med ett solfläcksmaximum. Det är ett gemensamt drag hos alla fenomen, 

 som bero af månperioder, att sådana företeelser aldrig repeteras på exakt samma vis 

 inom ändliga tidrymder utan tillnärmelsevis och oscillatoriskt. Solfläcksperioden följer 

 visserligen nodapsiderna, men den oscillerar mellan nodapsiderna a l5 a m , a VI och jtj, 

 ic m , 7t V[ . 2 Nodapsiden roterar nämligen för hvarje 9:de år 5°,8 ifrån sin ursprungliga 

 riktning, hvilket på 183 år medför nodapsidväxling, såsom förut nämnts, i det nodapsi- 

 dens ayj-ställning, som medförde fläckminima, intar a x :s plats, som medförde maxima. 3 

 Nodapsidernas och solfläckarnas perioder kunna alltså väntas sammanfalla åter efter 

 183 år. Icke så efter 92 års förlopp. Man observerar, att 1778 inträffade ett sekulärt 

 fläckmaximum, som motsvaras af en a x -ställning hos nodapsiden samma år (1778,8i). 

 92 år därefter inträffar ett nytt sekulärt fläckmaximum, men detta uppkommer vid en 

 7r-ställning hos nodapsiden, som faller ungefär midt emellan två nodapsider: 1868,76 



1 Det är i allmänhet minima man liar att rätta sig efter, hvilket synes naturligt, då man besinnar, att ett till- 

 stånd af fläckfrihet sådant som t. ex. 1810 — 11 och 1823 måste anses representera solens normala tillstånd, när 

 de störande krafterna hålla hvarandra i jämvikt. 



2 Se sista kapitlet. 



3 Se fig. 2 å p. 18. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 53. N:o 1. 4 



