32 O. PETTERSSON, SOLFLÄCKSFENOMENETS PERIODICITET O. DESS SAMB. MED KLIMATETS FÖRÄNDR. 



som representera tiderna omkring periheliet åren 1787 — 88, då nodapsiden låg i solkva- 

 dranten i okt., och 1814 — 15, då dess vinkel i okt. var — 12°. 



br\l?S8 



'ås 15 



JajbJ788 



Fig. 11 o. 12. 



Sammanträffandet af symmetriställningen omkr. 1797 och periodväxlingen i 

 solfläcksfenomenet skulle möjligtvis kunna anses såsom tillfälligt, 1 ifall det ej upp- 

 repats. 



1800-talets stora fläckperiod slutade nämligen äfven med en periodväxling under 

 alldeles liknande omständigheter. 92 år efter periodbrottet 1797, då otj-nodapsiden 

 passerade jordbaneaxelns riktningslinje (epok $> x ), inträffade en ny dylik passage, näm- 

 ligen af ftni-nodapsiden 1889,741, som också åtföljdes af en periodväxling (epok <P n ). 

 Äfven detta år, 1889, är ett minimiår (f = 6,3), som inleder en minimiperiod (1890 — 91) 

 liksom 1797 (f = 6,4), hvilket också inledde en minimiperiod 1798 — 99 (se p. 31). 



1790.798 



Fig. 13. 



1889.741 



Både 1700- och 1800-talets stora solfläcksperioder inträffade alltså under asymmetriska 

 konstellationer af noden och apsidaxeln i deras förhållande till jordbaneaxeln. När sym- 

 metri i axlarnas ställning till jordbaneaxeln inträdde efter 1797 och 1889, inträffade 

 de stora minimiperioderna med absoluta eller nästan absoluta minima på 13 . . . 

 års tidsafstånd. Efter 1796 inträffade de absoluta minima åren 1810 och 1823. Efter 

 1889 inträffade minimet 1902 och . . . 



1 Ifall man öfverhufvud anser, att på de celesta fenomenens område tillfälligheten spelar någon roll. 



