KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. N:0 I. 'A'.) 



Från NEWTON'ska förutsättningar skulle man väntat starkare fläckmaxima 1889 

 och 1796, alldenstund månens och jordens flodbildande kraft på solatmosfären 

 genomgick ett maximum just då vid symmetrilägena 3>i och <!>„. Detta ger förnyad 

 anledning att tvifla på, att solverksamhetens växling kan förklaras af de perturbationer, 

 som månen genom sin massverkan utöfvar på solytan. Ty när samma fenomen, period- 

 växling och inträdande af en lugnare aktivitet hos solen, inträffar först 1797 och därpå 

 ånyo, 92 år efteråt, 1889, just när månens a r apsid 1796,so samt 7c HI -apsid 1889,70 blir pa- 

 rallel med jordbaneaxelns riktningslinje, så måste man söka huf vudorsaken, som utlöser 

 solverksamheten, uti någon annan kraft än den minimala gravitationsverkan som månen 

 utöfvar; uti en kraft, som ej ensamt beror af massan och kuben på afståndet utan fast- 

 mera utaf symmetriförhållandet. 



En annan omständighet, som förtjänar framhållas är, att de stora aktivitetsperio- 

 dernas kulmen i båda fallen inträffade några decennier innan nodapsiden passerat 

 symmetriläget (omkring 18 år förut). 1 Följaktligen bör det absoluta solfläcksmaximet, 

 som enligt de kinesiska annalerna inträffade vid 1300-talets slut, också hafva inträffat 

 några decennier före periheliumnodapsiden, hvilken i det föregående lokaliserats till 

 början af 1400-talet. Får man döma efter analogier från de båda senaste aktivitets- 

 periodernas början och kulmen: 



sörjan 



kulmen 



slut (periodväxling) 



= 



1837 



1870 



1888—89 





1750 



1778 



1796—97 





1370 1403 (?) 1421 (?) 



skulle periodväxlingen efter det absoluta solfläcksmaximet hafva infallit mellan 1420 

 och 1430. Strömberg har beräknat (med den reservation, som angifves å p. 19) peri- 

 heliumnodapsidens inträffande till 1433. Periheliumnodapsid medför maximum af 

 tidvattensfenomen och gravitationsstörningar öfverhufvud. Dess inflytande på hafvets 

 och atmosfärens rörelser, på klimatet och på de seismiska fenomenen under medelti- 

 dens sista sekler har beskrifvits i en föregående af handling. Periheliumnodapsiden i 

 början af 15:de seklet har omedelbart föregåtts af en väldig stegring i solverksamheten 

 vid 14:de seklets slut, hvarom de kinesiska annalerna bära vittne. Sedermera har ett 

 liknande förlopp (ehuru i mindre skala), nämligen periodväxling och nedsatt sol verk- 

 samhet efter en sekulär maximiperiod, bevisligen inträffat två gånger med 92 års mellan- 

 tid, nämligen 1797 och 1889. Huru det förhållit sig 1704 och 1612 kan icke med säkerhet 

 af göras i brist på observationer. 3 



1 Se anmärkningen härom å p. 26. 



2 Att sekulära maxima inträffat i midten af 16:de och 17:de århundradet tyckes emellertid framgå af de ob- 

 servationer, som omnämnas å p. 26, och att den sistnämnda maximiperioden aflösts af en period af ringa solverk- 

 samhet före 1705 (då « UI -nodapsiden gick ur solkvadranten ), därpå tyder ett yttrande af Sporer om att södra 

 hemisfären skulle varit utan solfläckar i slutet af 1600-talet. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 53. N:o 1. 



