34 O. PETTERSSON, SOLFLÄCKSFENOMENETS PERIODICITET O. DESS SAMB. MED KLIMATETS FÖRÄNDR. 



VII. 

 4V 2 , 13 V 2 års Scimt 11 års perioderna. 



1. 4 2 / 2 års perioden. 



Omkring 4'/ 2 år (nogare: - A period = 4,428 år) efter en nodapsid intager mån- 

 banans apsidaxel ånyo samma riktning med den skillnad, att det är dess perigeumspets, 

 som då intager o^-spetsens läge (och vice versa), samt att den icke ligger i ekliptikan utan 

 är träns versal mot nodlinjen och bildar en vinkel af c:a 85° med världsaxeln. Månens 

 perturberande inflytande på solatmosfären är vid denna konstellation mindre än vid 

 nodapsid i o^-läget. Härigenom uppstår en tendens till periodicitet i solfläcksfenomenet 

 af 4,43 år (Schtjster,'s 4,38 och 4,7 års period), hvilken åtföljer 9 års perioden, hvarigenom 

 en tendens till utbildning af ett svagt maximum 1 visar sig omkring 4y 2 år efter ett maxi- 

 mum af 9 års perioden under intervallet 1750 — 1796. Denna omständighet synes för- 

 klara kurvans sågtandartade form. 



2. 13 1 / 2 års perioden (»hviloperioden»). 



I det föregående har nämnts, att både 1700- och 1800-talens stora aktivitetsperioder 

 inträffade under asymmetriska lägen af nodapsiderna relativt till jordbaneaxelns rikt- 

 ning. När symmetri (d. v. s. parallell ställning) inträffade, alltså efter nodapsiderna 

 1796,80 och 1889,7o, följde i båda fallen perioder af ringa sol verksamhet, under hvilka 

 stora minima, som falla på 13 . . . års afstånd från hvarandra, markera en ny periodicitet. 



I. 1797 var själft ett minimiår och efterföljdes 13 år senare af det stora minimet 1810 

 — 11, då solen under 19 månader var utan fläckar. 13 år därefter, 1823, följ de ett annat 

 minimiår, då solen i 10 månader var fläckfri. 



II. 1889 var själft ett minimiår och efterföljdes 13 år senare af ett minimiår 1902 

 (årsmedium af fläckar f = 4,7). Vi befinna oss f. n. i denna minimiperiod, som började 

 1889, och kunna, alldenstund tiden för densamma ännu ej är utlupen, endast diskutera den 

 föregående sekulära 13 års perioden: 



1796 — 1810 — 1823, 



hvilken med 1823 — 1834 öfvergick i 11 års perioden. 



Under denna period (13 års perioden) äro maxima obetydliga, och det är de starkt 



utvecklade minima, som markera periodiciteten. Enligt det åp. 1 6 gif na schemat intaga 



nod och apsid vissa symmetriska lägen efter 13,28 års och 11, 07 års förlopp. Det är af intresse 



6 5 



att jämföra dessa efter månperioderna - A och - A beräknade vinklar med de vinklar, 



som apsid och nod i verkligheten gjorde med jordbaneaxelns riktning vid tidpunkterna 

 för solfläcksminima under den första hviloperioden (I). Till utgångspunkt taga vi 

 1796,798 (tiden för medelnodapsiden), och tidpunkterna för minima antagas vara de i 

 Wolfer's tabell angifna 1810,6; 1823,3; 1833,9. 



1 4 '/, års perioden är, såsom SCHUSTER redan bemärkt, genomgående. 



