KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. N:<) |. 47 



Då en våt och en torr period sammanträngas inom en så kort tid som 18 — 20 år, inses, 

 att hela denna tid måste hafva varit rik på extrema klimatiska växlingar; hvilket äfven 

 visar sig däruti, att man i de första decennierna af 1800-talet finner ej mindre än 3 utaf 

 de kallaste vintrar 1 som förekommit under 150 år, nämligen: 



vintern 1804 — 5, då medeltemperaturen för dec. jan. febr. var — 6°,o under mediet 



» 1808 — 9 » » » » » » » — 6°,4 » » 



» 



1813 — 14 » » » » » » » -5 



o 



Under senare skedet af perioden (torkperioden) inträffade nästan regnlösa som- 

 rar 1810, 1812, 1814 och slutligen två särdeles heta somrar: 



1818, då medeltemperaturen i juli uppgick till 20°,8 



1819, » » » » » 20°,-> 



150 års mediet för juli i Stockholm är 17°,23. Tar man med i räkningen alla de 28 år, 

 som 13 års solfläcksperioden räckte, så finner man, att 17 somrar hade varmare juli- 

 temperatur än medelvärdet, nämligen 18°,6i, och 11 lägre, nämligen 15°,9. I det hela taget 

 hade man mycket kallare vintrar och varmare somrar än vanligt (medeltalet för juli 

 under de 28 åren = 17°,s). En följd af de abnorma klimatförhållandena var missväxt 

 och nödår i Europa (t. ex. nödåren i Norge 1811 — 12). Den korresponderande perioden 

 i senare tid, 92 år efteråt, är: 



ligtvis icke fråga om de absoluta differenserna från medelvärdena utan om gången af fenomenet. Man finner, att 

 de egentliga regnperioderna icke räckte längre än omkring 9 år eller just under tiderna för nodapsidens passage ur 

 solkvadranten, och att de i båda fallen efterträddes af en torkperiod 1811 — 1822 och 1900 — 1908. Både regn- och 

 torkperioden är starkast utvecklad under 4^-epoken 1796 — 1823, men regnkurvan för Lund ger likväl en öfver- 

 drifven förest älning därom, emedan Tidblom's medeltal för tiden 1748 — 1870 måst begagnas. Detta »sekulära 

 medeltal», som anger normala nederbörden för Lund till endast 510,18 mm., är mycket för lågt och är ett eklatant 

 bevis på, huru vilseledande des. k. »sekulära medeltalen» äro. Orsaken är lätt funnen. Medeltalet är beräknadt 

 efter observationerna 1799 — 1870, inom hvilken tid fallit 2 stora (och en mindre) torkperioder, men endast en stor 

 (och en mindre) regnperiod. Detta har nedsatt medeltalet med kanske 80 — 90 mm. Meteorologernas medeltals- 

 beräkningar synas vara grundade på föreställningen, att en orts klimat håller sig under långa tidrymder på en viss 

 nivå med vissa alldeles tillfälliga och oberäkneliga variationer, hvilka taga ut hvarandra i längden, om man blott 

 kan taga medeltal för lång tid. De långvariga månperiodernas inflytande gör alla dessa beräkningar illusoriska, 

 ej minst de s. k. »sannolika afvikelserna», hvilka erhållas med hjälp af probabilitetskalkylen, som förutsätter, att 

 de äro alldeles oberoende af all lagbundenhet och rent tillfälliga. Det gifves ingen tillfällighet på detta område, 

 hvarest kosmiska inflytanden verka efter en visserligen komplicerad men icke oberäknelig periodicitet. 



1 Klimatets våldsamma omväxlingar under dessa årtionden framgå äfven af de många absoluta maxima och 

 minima af temperaturen mm., som observerades. Så t. ex. antecknas för 1814 den lägsta absoluta regnmäu^l. 

 som fallit på 150 år (= 310 mm.) och för 1822 den högsta medeltemperatur, som observerats något år (8°. 33 i Stock- 

 holm). Öfriga extremer äro: 



1796 högsta absoluta medeltemperaturen för januari + 2°, 4 



1822 » » » t, februari + 2°, 7 



1822 » » » » mars + 4°, 6 



1803 » » » » april + 7°,g 



1798 » » » » maj +13°. l> 



