62 O. PETTERSSON, SOLFLÄCKSFENOMENETS PERIOD1CITET O. DESS SAMB. MED KLIMATETS FÖRÄNDR. 



Tid vattens variationerna och klimat växlingarna på jorden äro liksom solfläcksfre- 

 kvensen fenomen, som regeras af månperioder; och som dessa äro cykliska, så att de om- 

 växla med livar andra allt efter jordens och månens rotation, finner man ingen genom alla 

 tider fortgående period i något af dessa fenomen. Ej heller upprepas någonsin inom änd- 

 liga tider samma celesta konstellation mellan solen, jorden och månen annat än tillnär- 

 melsevis. Lika litet inträffar en exakt repetition af dess verkning, hvarken på solen eller 

 på jorden. Perioderna äro oscillator is ka och cykliska. Endast vid epokerna af sådana 

 perioder hos den tidvattenbildande kraften på jorden och hos sol verksamheten, som äro 

 genomgående, kan man vänta att återfinna analoga klimatiska förhållanden. 



Sådana genomgående perioder äro 1800 års, 183 års, och 92 års perioden. Min före- 

 gående afhandling, Klimatförändringar i historisk och förhistorisk tid, afhandlar infly- 

 tandet af 1800 års perioden. 92 års perioden har hittills ej varit föremål för undersök- 

 ning, naturligtvis af det skäl, att man ännu icke uppmärksammat denna period. 



Däremot är det osäkert, om man skall kunna finna varaktigt genomgående meteo- 

 rologiska 11 års perioder, emedan perioden själf icke är genomgående. 



De otaliga försök, som gjorts att inpassa meteorologiska företeelser inom ra- 

 men af denna traditionella solfläcksperiod, hafva alltid fått samma utgång. Det lyckas 

 i regeln utmärkt väl att få fram koincidenser med nederbörd, vattenstånd, cykloner, 

 god och dålig årsväxt o. s. v. en tid bortåt, men dessa öfverensstämmelser visa sig icke 

 varaktiga, ehuru de framträda med öfverraskande tydlighet under en viss kortare tid, 

 h vilken efter den här framställda åsikten måste begränsas af epokerna för månbanans 

 perioder. 



Det är hopplöst att söka efter perioder, som skulle i oändlighet repeteras på samma 

 vis, i samma takt, särskildt i vårt land, hvarest en stark omväxling gör sig gällande, 

 hvilken Ehrenheim för 90 år sedan med genialisk vidsynthet beskref under titeln 

 »climaternas rörlighet». 



Efterskrift. 



Sedan ofvanstående nedskrifvits och föredragits för Akademien, har en bekräftelse på antagandet, att mån- 

 banans läge relativt till jordbanans utöfvar inflytande på temperaturens gång, erhållits genom en i slutet af 1913 

 utgifven afhandling af chefen för Sveriges Hydrografiska Byrå, d:r A. Wallén. Vid en föregående undersökning 

 hade Wallén återfunnit den af mig för oceanen samt för lufttemperaturen i mellersta Sverige m. m. angifna 2-åriga 

 perioden [d. v. s. samma period, som den af Woeikoff signalerade »udda och jämna årsperioden»] uti växlingarna i 

 Vänerns vattenstånd. Uti sin senaste afhandling: Fleråriga variationer hos vattenståndet i Mälaren, nederbörden 

 i Uppsala och lufttemperaturen i Stockholm, Meddel. N:o 4 från Hydrografiska Byrån, diskuterar Wallén med 

 hjälp af allt befintligt observationsmaterial nederbördens och temperaturens variationer 



efter maxima efter minima 



i Stockholm 25,9 månader 26,2 månader 



i Petersburg 26,9 » 26,4 



i Moskwa 26,5 » 26,3 



i Torshavn Färö 26,6 » 25,8 



i Tromsö 26,9 » 26,7 



Amplituden är högst afsevärd, nämligen ej mindre än 2°,80 C (korrigerad, se p. 25 — 29) för Stockholm. 

 Sammanställes detta på rent statistisk väg funna resultat med min framställning i det föregående, som går 

 ut på att variationen regeras af månbanans lägen, så finner man följande: 



