KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 53. N:0 |. 63 



Månbanans axlar intaga ett parallellt läge (symmetri-lägo) till jordbanans eller > u apsidperiod, som är 2,21* 

 år = 26 '/a månad. 



Den fååriga klimatperioden skulle i modeltal af alla bestämningar för dessa 5 orter vara 26,4 månader. Då 

 man betänker, att de variationer, hvarur medelvärdena beräknats, äro mycket stora (föl Petersburg <-.j mindre än 

 14 till 43 månader), kan man ej vänta en närmare öfverensstämmelse än medelvärdets 26,4 mänader med medel 

 perioden för apsideu, som är 26,5 månader. Det finnes en annan faktor, som mäktigt inverkar på medeltemperaturen 

 för året, nämligen det solära inflytandet, h vilket gynnar en årlig period. Dess inflytande synes uti medeltempera- 

 turens period för Bergen och Göteborg, hvilka äro: 



efter maxima efter minima 



i Göteborg 24,6 månader 24,2 månader 



i Bergen 24,2 i> 24,2 » 



Båda dessa orters klimat påverkas af den baltiska strömmen, hvars vattenmassor röna inflytande af års- 

 tidernas växlingar på helt annat sätt än de öfriga, hvilka behärskas af oceanens och atmosfärens allmänna perio- 

 dicitet. Här samverka två inflytanden, af hvilka det ena åstadkommer årsperioder och det andra tenderar att göra 

 hvartannat år kallt och hvartannat varmt. 



Inflytandet däraf är så betydligt, att enligt Wallén ett år i närheten af ett af de fååriga maxima (å 26 må- 

 nader eller tillnärmelsevis 1 j i A) är l c ,5 varmare än ett år kring ett minimum. En annan öfverensstämmelse mellan 

 Walléns och min* undersökning är att han funnit, att »det är vintermånadernas temperatur, som vid maxima och 

 minima mest af vika från den normala. » För februari finner han den positiva af vikeisen (vid ett maximum) = 1,7 

 och vid ett minimium den negativa af vikeisen = 1°,6. 



Jämföres härmed temperaturserien å p. 58 i ofvanstående afhandling, finner man, att medeltalet af den posi- 

 tiva temperaturen under vintern under de symmetriska apsidåren 1815, 1817, 1819, 1821 är = 2°,3 och den negativa 

 temperaturanomalien under de asymmetriska åren 1814, 1816, 1818, 1820 är = 1°,7. Gör man samma jämförelse 

 för de asymmetriska apsidåren 1878, 1880, 1882, 1884, som uppräknas å p. 59, finner man den positiva af vikeisen 

 i medeltal = 2°,25 och den negativa temperaturanomalien för de symmetriska (»udda») åren 1877, 1879, 1881, 

 1883, 1885 i medeltal = 1°,14. 



Att de af mig citerade årstalen gifvit större afvikelse är ganska naturligt, enär de representera de mest fram- 

 trädande af Woeikoff's 2 års perioder, under det Wallén's medeltal gälla för hela den 150-åriga serien. 



Något försök till förklaring af de fysiska orsakerna till solfläcksfenomenet har här icke gjorts. På senare tid 

 hafva emellertid i utlandet nya ledande idéer och iakttagelser häröfver samt beräkningar och experimentella arbeten 

 framkommit, hvilka synas mig kunna ställas i samband med de resultat, hvartill jag kommit. 



De äldre åsikterna om solvärmets uppkomst på mekanisk väg af Hekschel, Helmholtz, Kelvin m. fl. 

 (instörtande af meteoriter, sammandragning af solens egen massa till mindre volym) äro nu öfvergifna, och den öfver- 

 drifna uppskattningen af soltemperaturen till några millioner grader har reducerats till 6 — 7,000° efter upptäckten 

 af Stefan's och Wien's strålningslag. Man har måst återgå till den äldsta föreställningen om solvärmets uppkomst 

 genom kemiska processer, nämligen antingen bildning af s. k. endotermiska föreningars molekyler af elementarato- 

 mer i solens yttre skikt eller genom radioaktiva elements sönderfallande i solens inre. Den sistnämnda hypotesen 

 är den, som f. n. är den allmännast antagna. Desl andres, en af vår tids förnämste solforskare, yttrar: 1 



»L'helium se dégage constamment de tous les composés du radium. Aussi a-t-on pu supposer que le Soleil 

 contenait, sinon å sa surface, au moins dans son noyau, des quantités notables de radium, et méme que ce corps 

 extraordinaire, qui dégage constamment de la chaleur, etait une des causes de 1'énergie solaire. » 



Solens strålning skulle sålunda bestå dels uti etervibrationer, som uppväckas af elektroner inom solen, dels af 

 elektroner, hvilka med katodstrålar utslungas i rymden från solen. Strålningen är alltså en elektrisk effekt. Den 

 förste, som — efter hvad jag kunnat finna — uttalat denna åsikt, är Stås, h vilken på grund af jämförelse mellan det 

 spektralljus, som utsändes af ett och samma ämne vid glödning på termisk och på elektrisk väg, kom till det resultat, 

 att solen verkar såsom en elektrisk ugn (»le soleil est un four électrique»). 



Stås' åsikt, som var grundad på egna experiment, 2 kunde likväl ej utvecklas förr än begreppen om elektron 

 och radioaktivitet införts i vetenskapen. 1908 upptäckte Hale tillvaron af ett magnetiskt fält i solfläckarna och 



1 Annuaire du Bureau des Longitudes pour 1907. Deslandres sluter alltså från heliums ständiga före- 

 öomst i protuberanserna till förekomsten af dess modersubstans radium uti solens inre. Men He kan icke 

 uppstå ur Ra utan att värme utvecklas och elektroner frigöras (katodstrålar). 



3 Jean Servais Stås OSuvres completes III. Recherches chimiques et études spectroscopiques sur dif- 

 ferents corps simples. 



Deslandres kommer till samma resultat som Stås på samma grunder: »le spectre de 1'hydrogéne n'a 

 pu encore étre obtenu dans le laboratoire que par 1'intervention électrique; les flammes si nombreuses de 



