64 O. PETTERSSON, SOLFLÄCKSFENOMENETS PERIODICITET O. DESS SÄMB. MED KLIMATETS FÖRÄNDR, 



har under senaste året 1 anfört skäl för existensen af ett starkt generellt magnetfält med en vertikal intensitet vid 

 solens poler af c:a 50 Gauss. Solens magnetism tankes uppstå antingen genom elektrisk (negativ) laddning hos 

 själfva den roterande solytan eller genom elektroner, som kretsa omkring solen i rotationens riktning. 



Birkeland 2 har under sina studier af norrskensfenomenet funnit, att detta måste framkallas af elektroner, 

 h vilka utkastas från solen med katodstrålar och träffa samt ionisera luftpartiklar i atmosfärens högsta skikt. Katod- 

 strålarna »insugas» uti polartrakterna af jordens eget magnetiska fält. Birkeland har funnit, att katodstrålar ut- 

 bryta eruptivt från ytan af en magnetiserbar katod i vakuum, samt att dessa eruptioner orientera sig i likhet med 

 solfläckarna på den klotformiga katodens norra och södra hemisfär samt vandra mot dess ekvator, när katodens 

 magnetiska fältstyrka ökas. 



Störmer 3 har beräknat dessa katodstrålars banor och funnit, att de från solen utgående katodstrålarna afböjas 

 i samma riktning som jorden rör sig och att deras banor sträcka sig vida utanför jordens bana i rymden. Katod- 

 strålarnas banor äro mycket komplicerade, men äro i allmänhet orienterade i bälten parallella med solens ekvator. 

 De katodstrålar, som falla i detta plan, behålla sin riktning. Solens ekvatorplan, hvilket bildar an vinkel af endast 7° 

 med ekliptikan, utgör alltså ett symmetriplan inom solsystemet, icke blott i astronomisk, utan äfven i fysisk mening. 

 Både jordens och månens banor ligga tidvis uti det mest frekventerade fältet för solens katodstrålning. Jorden passerar 

 nämligen skärningspunkterna mellan ekliptikan och solens ekvatorplan (solnoderna) d. 4 juni och d. 5 december. 



Sådan är den idékrets, h var uti de här framställda åsikterna röra sig. Det synes icke oförenligt därmed, att 

 perioderna för månbanans och jordbanans olika symmetrilägen befunnits framkalla förändringar af motsvarande 

 periodicitet uti såväl solära som terrestra fenomen. 



Hvad den öfverensstämmande periodiciteten hos de meteorologiska fenomenen beträffar, så erinras därom, att, 

 ehuruväl meteorologerna äro högst obenägna att medgifva möjligheten af planetariska inverkningar på klimatet 

 och väderleken, de likväl allmänt antaga, att utlösningen af dessa förändringar sker från de högre skikten af atmo- 

 sfären, hvilka träffas af katodstrålningen från solen. 



rhydrogéne et des composés, dues a une simple combustion, ne le donnent pas; d'ou la conclusion probable 

 que la lumiére chromsphérique est d'origine électrique. » 



1 Astrophys. Journ. 1913 N:o 38 p. 27—96. 



2 , 3 Birkeland's och Strömer's banbrytande arbeten äro för talrika att här citeras separat. De återfinnas 

 i C. E.: Archives Se. (Gen.); Videnskabsselsk:s Skrifter m. fl. journaler. 



Tryckt den 10 mars 1915. 



Uppsala 1915. Almqvist & Wiksells Boktryckeri-A.-H. 



