IG 
Kosmiska orsaker till klimatförändringar af kortare period. 
Uti inledningen har omnämnts, att en af de företeelser, som särskildt framhållas 
uti de gamla krönikorna, är stormfloderna på Nordsjöns och Östersjöns kuster under 
medeltiden. Under dess sista århundraden tyckas dessa hafva varit oerhördt våld- 
samma och hafva inträffat vida oftare än i nutiden. 
Stormflodens förhärjande verkningar bero på två samverkande orsaker: högt 
vattenstånd och stark vind. Huruvida starkare vindar än vanligt förekommit under 
denna tid, kan nu icke afgöras. Däremot finnas grundade skäl att antaga, att vatten- 
ståndet under de ifrågavarande århundradena vid vissa tider och framför allt på 
vintern uppnått en exceptionell höjd för att vid andra tider af året sjunka till lägre 
nivå än vanligt, eller med andra ord, att flodvågens amplitud (>the range of the 
tide») vid denna tid uppnått ett absolut maximum. Jag stöder detta påstående på 
följande fakta. 
Solens och månens tidvattenbildande kraft, hvilken ytterst bestämmer flodvågens 
amplitud, ökas — hvad våra latituder beträffar — med deras deklination och jord- 
närhet och uppnår sin största effekt, när hvardera af de båda himlakropparna sam- 
tidigt uppnå sitt maximum (af deklination och jordnärhet). 
För solen inträffade detta omkring 1328 (enligt professor BoHLIN's beräkning) 
då jordens perihelium inföll på samma dag som vintersolståndet. Solens tidvatten- 
bildande kraft måste alltså hafva haft ett absolut maximum vid tiden för vinter- 
solståndet omkring 600 år tillbaka. 
Månbanans nod- och apsidlinje sammanfalla (i medeltal) på en viss dag hvart 
tredje år. Denna dag faller f. n. i genomsnitt på den 26 september. 1796 föll den 
på 19 oktober och vid slutet af 1300-talet på i det närmaste samma dag som vinter- 
solståndet. Man inser vid en blick på följande figur, som schematiskt framställer 
månbanans lägen vid vintersolståndstiden under en 9-årsperiod vid tiden omkring 
slutet af 1300- eller början af 1400-talet, att månen (vid nymåne) med sannolikhet, 
åtminstone hvart nionde år, kom att intaga en ställning närmare solen vid vinter- 
solståndet än den under de närmaste årtusendena intager. Vid fullmåne kom både 
sol och måne att stå närmare jorden och utöfva mäktigare störning uti dess gravi- 
tation än eljest. 
