8 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
Månbanans läge med apsidaxeln i ekliptikan pekande mot solen antydes me- 
delst ellipsen 2. Efter 3 år har apsidaxeln roterat 3 xX 40.”645 = 121”.935 åt ena hållet 
[40.”645 årligen] och nodaxeln 3 xX 197.355 =58.”065 åt andra hållet [19.355 årligen]. De 
äro alltså ånyo öfverens och bilda nod-apsid i läget am. Efter 6 år intager nod- 
apsiden läget ay, och efter 9 år läget ax. I detta läge pekar emellertid nodapsiden 
ej mer rätt på solen vid periheliet utan gör med den ursprungliga riktningen, som 
den intog vid periheliet för 9 år sedan, en vinkel af 5”.s. Efter 18 år är vinkeln 
[1556; etter 150 Ar2SO SAVE 
Det är klart, att sannolikheten för att månen under sitt omlopp i banan skall 
komma närmast jorden och utöfva sin största verkan samtidigt med att solen (i jor- 
(ENA 
Oct. 
leg It 
dens perihelium) utöfvar sin största verkan, är störst vid tidpunkten för en sådan 
konstellation som den, hvilken representeras å figuren med 2. Maximum af den tid- 
vattenbildande kraft som solen och månen utöfva på jordens yta inträffar vid fullmåne 
under denna konstellation (som. figuren utvisar). Vid nymåne skulle den störning, 
som jord och måne i förening utöfva på solens fotosfär och corona, uppnå sitt maxi- 
mum. Båda maxima äro absoluta maxima, hvilka icke återkomma i sin fulla kraft 
förrän c:a två årtusenden förlupit, ehuruväl under mellantiderna sekundära maxima 
infalla. Situationen kan betecknas med uttrycket perihelium-nod-apsid. 
Enligt min egen beräkning i första hand af tiden för det senaste inträffandet 
af perihelium-nod-apsid skulle detta skett 1369. Perioden skulle ej vara fullt 2000 år. 
Då det emellertid syntes viktigt att noggrannare bestämma tidpunkten och perioden 
samt att kvantitativt beräkna den tidvattenbildande kraftens variation, anmodade jag 
amanuensen vid Stockholms observatorium G. STRÖMBERG att revidera beräkningen 
