10 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
Skulle man grafiskt representera den tidvattenbildande kraftens variationer 
medelst en fortlöpande kurva, så skulle denna närmast få konturen af en rad stora 
oceanvågor, hvilkas högsta toppar följa efter hvarandra med mellantider af ett par 
årtusenden, medan böljans kamm dessutom krusas af en mångfald mindre vågsystem 
af kortare perioder, hvart och ett med sina vågtoppar och vågdalar. Hos alla våg- 
systemen är amplituden störst i närheten af de stora maxima 1433 e. Kr., 350 f£. Kr., 
2000 f. Kr. o. s. v., och minst i närheten af minimipunkterna 530 e. Kr., 1200 f. Kr. 
o. s. v. Skillnaden mellan springflod och nipflod, och i allmänhet mellan hafvets 
nivå vid ebb och flod och under sommar och vinter, måste också vara störst vid 
maxima och minst vid minima. Denna skillnad uti tidvattnet i ytan behöfver icke 
hafva varit särdeles stor för att kunna åstadkomma förstörande verkningar på en 
låg kust kringgärdad af sanddyner, ty sådana sandvallar, som uppbyggts genom vågor- 
nas inverkan på stranden under århundraden af svag ebb och flod, kunna under 
loppet af några följande sekler med växande flodböljor hafva försvagats (»under- 
minerats»), så att de bilda ett labilt skyddsvärn, som genombrytes vid en ringa till- 
växt uti de förstörande krafterna.! 
3500fCR. 2100 FCh. 350 
350 £ Ch. V434e.Ch. 
an etter tt ett 
2800f.Ch. 1200f:Ch. 550e.Ch. 2300e.Ch. 
Fig. 2. Kraftens variation. 
Om erfarenheten visar, att tiderna för de absoluta maxima varit utmärkta af 
katastrofer sådana som stormfloder, utbrott af is från polarhafven samt i klimatiskt 
afseende utaf skarpa omväxlingar mellan köld och värme, torka och nederbörd — 
hvilket skall pröfvas i det följande — kan man vänta att finna ett motsatt förhål- 
lande under minimitiderna. 
Då det gäller att anställa en sådan pröfning och jämförelse, är det framför allt 
på hafvet man har att rikta sin uppmärksamhet, emedan hafsvattnet lyder inflytan- 
det af den tidvattenbildande kraften på ett vida tydligare sätt än atmosfären och den 
fasta jordskorpan. Hvad man kan vänta vid tiden för dylika absoluta maxima af 
den tidvattenbildande kraften är: 
i hafsytan: starkare tidvattensfenomen med större flodböljor och större skillnad 
mellan spring- och nipflod, hvilket kan förorsaka dammbrott och öfversvämning af 
grunda kuststräckor; 
i gränslagret (där ett lättare vattenskikt öfverlagrar saltare vattenlager, såsom 
! Själfva förstörelsen, »dammbrottet», verkställes naturligtvis hufvudsakligen genom orkanen, som verkar 
tillsammans med springfloden. Att det måste finnas ett nära samband mellan dessa, har jag visat uti ett före- 
gående arbete: Uber die Wahrscheinlichkeiten von periodischen und unperiodischen Schwankungen in dem atlan- 
tischen Strome etc. Häftet II af Svenska Hydr. Biol. Komm:s Skrifter. De stora flodböljorna hafva nämligen 
förmågan att framkalla störningar uti atmosfären, som liksom hafvet består af lager skiktade ofvanpå hvarandra. 
Det är underligt, att man icke mera beaktat sambandet mellan dessa fenomen, oaktadt erfarenheten visar, att 
stora springfloder oftast åtföljas af stormar [»dagjämnmningsstormar», »stormflod> 0. s. v.J. 
