KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 51. N:0 2. 13 
Strömhastigheten hos undervattnet, som tränger in, då dylika »månvågor», 
som diagrammet utvisar från november 1910 inbryta i fjorden, kan uppgå till 8—17 
cm/sec. Det utgående ytvattnet har alltid större hastighet t. ex. 18—26 cm/sec. När 
undervattensvågen sjunker, gå strömmarna i motsatt led. 
De starkaste strömmar af detta slag som hittills observerats uppträdde den 
16 och 17 november 1910 vid den situation diagrammet visar. Undervattensvågen, 
som hade inkommit under de 3 föregående dagarna, sjönk mer än 25 meter inom 
loppet af 24 timmar. Den astronomiska konstellation, som förorsakade detta, var 
den totala månförmörkelsen natten mellan d. 16—17 november, eller med andra ord 
inträffandet af full-måne samt perigeum och nodapsid hos månbanan, en konstella- 
Bornö 
Nov. DecA1910 
FÅ SA SS FÅ IF. CoÅ 25 AE) TÅ 19 21 23 RS Få LES 74 3 
T TEA 
TON 
Cl (| = 
D a 
JAN NA 
VARVEN DEenE 
100 ? 24000 30000 HL. 
45 
Fig. 7. Diagram af novembervågor 1910. 
tion, hvilken i regeln befunnits vara åtföljd af stark »ebb» hos månvågorna i Gull- 
marfjorden under de 4!/2 år dessa vågor varit under daglig observation.! 
Redan detta exempel visar, att undervattensvågorna icke äro tillfälliga vatten- 
rörelser, förorsakade af meteorologiska orsaker” såsom lufttrycksförändringar, vin- 
dar OL SKV. 
1 Diagrammet visar undervattnets höjning och sänkning under oktober och november månader 1910 vid 
Bornö i Gullmarfjorden. Den öfversta linjen representerar månens faser och deklination samt apogeum och 
perigeum. De undre linjerna äro hafsvattnets isohaliner. Höjningen och sänkningen är alltid mera oregelbunden 
vid Skagen, tillföljd af de starka strömsättningarna, än inne uti Gullmarfjorden. 
> När detta fenomen först blef kändt genom en uppsats i Publications de Circonstance N:o 47 »Gezeiten- 
ähnliche Bewegungen des Tiefenwassers» 1910, ställde sig flera af den hydrografiska forskningens ledare, såsom 
professor KRöMMEL m. fl, afvisande mot tanken, att de af mig observerade undervattensvågorna skulle vara tid- 
vattensfenomen (se KRrRöMMEL's Ozeanographie II). KRrRÖMMEL säger: att för enhvar, som känner teorien för 
tidvattensfenomenet, måste det vara klart, att den s. k. parallaktiska tidvattensvågen, hvilken är så föga 
framträdande i hafsytan, ej kan uppträda med sådan mäktighet hos undervattnet. Han förbisåg den om- 
ständigheten, att friktionen verkar annorlunda i gränsytan mellan två vattenlager än i gränsytan mellan vatten- 
ytan och luften, och att vågrörelserna af kort period, som dominera i den sistnämnda gränsytan, kunna 
