14 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
Det afgörande beviset för deras natur af tidvattensfenomen är emellertid, att 
dessa vågrörelser återkomma under en följd af år på motsvarande tid, så att mån- 
vågorna från 1909 uppträda ånyo och kunna igenkännas uti vågserierna 1910 och 
1911. Detta sker likväl icke så, att en våg, som observerats t. ex. den 7 febr. 1909, 
åter visar sig den 7 febr. 1910 och 1911. Utan vågorna uppträda 10—11 dygn tidigare 
ett följande år mot ett föregående, såsom synes af omstående diagram (p. 16 o. 17), hvil- 
ket framställer månvågorna i Gullmarfjorden under de 3 vintrarna 1909 (då de dag- 
liga observationerna börjades), 1910 och 1911, ordnade så, att vågen den 7 febr. 1909 
står rätt öfver vågen den 29 jan. 1910 och (i andra diagrammet) denna sistnämnda 
våg rätt öfver vågen den 19 jan. 1911. Ordnas vågserierna med denna förskjutning, 
synes analogien tydligt. Detta förhållande förvånade mig först, tills jag fann den 
enkla förklaringen. 
Månåret är 10 dygn kortare än solåret. Det omfattar 12 synodiska månom- 
lopp, hvarje af 29.531 dygn och 13 tropiska deklinationsperioder, hvarje af 27.399 dygn. 
Alltså: efter nära 355 dygn återkommer samma månfas och månen uppnår nästan 
samma nordliga eller sydliga deklination. 
12 Xx 29.531 (synodiska omlopp) <=354.57 dygn 
13 X 27.399 (deklinationsperioden) = 355.18 > 
Häraf framgår: 
1. att månens fas och månens deklination hafva inflytande på rörelserna i 
hafvets gränsskikt; 
2. att om månens synodiska omloppsperiod och dess deklinationsperiod vid en 
viss tid på året samverka uti att framkalla en våg i undervattnet på något ställe i 
dämpas i den förstnämnda, medan de långperiodiska rörelserna fortlefva, så länge vågorna röra sig öfver 
djupt vatten. 
WEDDERBOURN, Som funnit vissa temperaturoscillationer uti insjöar, hvilka sannolikt förorsakas af vinden, 
använde utan vidare samma förklaring icke blott på de stora månvågorna i Kattegat utan äfven på den dagliga 
tidvattensböljan i gränsytan mellan ytströmmen och underströmmen, som jag upptäckte 1907 i Stora Belt och 
som konstaterats under 3 följande år af de svenska expeditionerna. Han förnekar, att någotdera af dessa feno- 
men är af tidvattensnatur: de äro »temperature-seiches», framkallade af tillfälliga orsaker. Att de äga tidvattens- 
perioder (den ena halfdygns, den andra 2-veckorsperioden) förklarar W. så: att egensvängningar af just dessa 
perioder borde uppstå i vattenmassan, ifall man lämpligen afgränsar vattenområdenas utsträckning, hvilket han 
äfven gör. På detta sätt skulle man kunna bortförklara alla tidvattensfenomen. Att de uppträda i fortsatt följd, 
dygn efter dygn, år efter år och likväl skulle förorsakas af tillfälliga anledningar och icke af en periodiskt 
verkande orsak, är en sak, som W. icke kan förklara. 
KRUMMEL och PENCK, som betviflade att kosmiska orsaker här spelade någon roll, förmådde general CARP 
att ombord å Fehmerbelts fyrskepp i Östersjön undersöka, om »månvågorna i Gullmarfjorden»> existerade. OCARP 
fann under 14 dygns undersökning — märkvärdigt nog — att stora rörelser hos undervattnet med 14 dygns 
mellantid inträffade, och var på grund däraf först benägen att antaga, att tidvattnet spelade samma roll inom 
Östersjön, som jag funnit i Gullmarfjorden. Men då under de 14 dygn, hans försök räckte, äfven en lufttrycks- 
förändring inträffat, som erbjöd en möjlighet för en annan förklaringsgrund, så föredrog han denna, isynnerhet 
som han icke funnit vid granskning af observationerna vid de danska fyrskeppen i södra Kattegat, Anholts Knob 
0. S. V., att undervattnet höjt sin nivå där på samma tider, då jag observerat månvågors inträffande i Gullmar- 
fjorden. Han slöt däraf, att »månvågorna» måste vara lokala rörelser förorsakade af tillfälliga meteorologiska 
växlingar (alldeles som WEDDERBOURN). 
En skara recensenter i tyska journaler hafva skyndat att acceptera CArP's förklaring, hvilken alltså torde 
få anses representera den vetenskapliga världens omdöme tillsvidare i frågan. 
