KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 5Å. N:O 2. 15 
hafvet, så kan man endast för ett visst tidsintervall på ömse sidor om epoken vänta, 
att nya vågor regelbundet skola visa sig hvar 14:de dag (eller hvar 7:de). En eller 
annan månad före och efter epoken måste de båda månperiodernas inflytande mot- 
verka hvarandra (d. v. s. söka att framkalla 2 skilda vågtoppar i stället för en 
gemensam), emedan en periodiskt verkande orsak, som har 12 perioder på ett månår, 
icke kan samverka under årets alla månader med en annan, som har 13 perioder 
på samma tidsrymd, 355 dygn. Den regelbundna vågbildningen kan ej väntas fort- 
fara under hela året. 
3. Däremot kan den väntas återkomma vid samma tid nästa månår, ehuru med 
någon förändring, alldenstund de båda månperioderna icke fullt slå in med hvarandra 
efter 355 dygn, utan efter ett års förlopp skiljt sig åt med 0.61 dygn. Diskrepansen blir 
i själfva verket ännu större, emedan vi ej räknat med inflytandet al den 3:dje mån- 
perioden, den anomalistiska, hvilken är 27.55 dygn och tenderar att åstadkomma en 
förskjutning inom vågserien från ett år till ett annat af 7 dygn i stället för 10. Där- 
till kommer, att denna månperiod är i högre grad än de andra underkastad störningar. 
Alla dessa omständigheter måste verka så, att endast under gynnsamma om- 
ständigheter, när 2 månperioder samverka, väl definierade »månvågor» kunna väntas 
uppkomma, åtskilda af 14 eller 7 dygns mellantid under någon tid af ett och samma 
år; och vidare: att en repetition af vågserien kan väntas uppträda vid samma tid nästa 
månår (d. v. s. med 10 dygns förskjutning inom solåret) ehuruväl i något förändrad 
form; vidare, att en repetition äfven kan inträffa under det tredje året i ännu mera 
förändrad form — men att därefter analogien mellan vågserierna kan väntas upphöra, 
såsom äfven skedde vintern 1912. Man jämföre de 3 vågserierna i diagrammet! 
Härmed äro vi inne på ett märkligt förhållande, som hittills icke beaktats, men 
som inträffar med alla fenomen af kosmiskt ursprung, hvaruti månperioderna och 
den tidbildande kraften spela in, nämligen: 
alt hvarje sådan periodisk företeelse endast har en begränsad lifslängd. Perioden 
»slites ut» tillföljd af den inre bristen på öfverensstämmelse mellan de olika mån- 
perioderna. En annan följd är den, 
att ingen periodisk företeelse, som beror på den tidbildande kraften, återkommer 
på identiskt lika vis inom ändliga tider. Den repeteras tillnärmelsevis ett visst antal 
gånger, tills den försvinner, och en ny kombination af perioderna gör sig gällande. 
Dessa korollarier torde synas oväntade för den, som vant sig att betrakta kos- 
miska fenomen såsom kännetecknade af oföränderligt varaktig periodicitet. Man 
anser i allmänhet en företeelses periodiska natur endast kunna konstateras genom 
dess regelbundna återkommande under obegränsad tid och söker, när dess periodi- 
citet skall studeras genom harmonisk analys, att lägga till grund för analysen en så 
lång serie iakttagelser som möjligt. Så har man t. ex. gjort med solfläckarnas fre- 
kvens, med vattenståndsobservationer, med nederbörden, medeltemperaturen på en 
ort o. s. v. Det förhåller sig emellertid så, att ett naturfenomen mycket väl kan 
vara af lagbundet periodisk natur utan att därför hafva en obegränsad lifslängd. 
Vi hafva sett, att recurrensen hos månvågorna, som räckte under 1909, 1910 och 
1911, upphörde därefter, emedan de 3 månperioderna, som i början verkade gemen- 
