18 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
senaste åren fann jag, att SCHUSTER förut gjort alldeles samma erfarenhet vid be- 
handlingen af samma problem. Han fann, att ingen enda period var genomgående 
dominerande uti solfläcksfrekvensen; en period uppträdde under en viss tid och ersattes 
därefter af en annan. Han urskilde en hel mängd dylika perioder såsom 4.7 år, 8.34 
år, 13.5 år och slutligen den viktigaste af alla, 11.125-årsperioden. Han säger:! »the 
existence of a number of definite periods can not be doubted whatever we may 
think of their numerical relationship. The recurrence of the maximum activity of 
each period seems to take place with an accuracy which may be equal to that of 
orbital revolution but the characteristic property of these periods is the great variability 
of the activity. M. a. o.: perioderna efterträda hvarandra. Den ena uppträder i full 
aktivitet, när den andras inflytande på fenomenet aftager eller upphör (blir latent). 
Man har uti solfläckarnas och månvågornas (se p. 16 och 17) recurrens exempel på 
periodiska fenomen af kortvarig lifslängd. 
Fenomenens (förmörkelsernas) recurrens uti Sarosperioderna är den mest ut- 
präglade och varaktigaste bland de grupper af fenomen, som bero på månperioderna. 
Koincidensen mellan månperioderna i Saros är följande: 
223 synodiska månperioder = 6,585.32 dygn Saros: 
242 drakonitiska > = 6,585.24 >» =18 år 11l'4 dygn 
239 anomalistiska > =10 380165 
Den tropiska månperioden fogar sig icke lika fullständigt som de öfriga i Saros. 
Tillföljd af den i öfrigt höggradiga öfverensstämmelsen får emellertid förmörkelse- 
fenomenets period »Saros» en lång lifslängd. En månförmörkelse repeteras 48—49 
gånger i regelbunden följd och med endast obetydlig förskjutning till tid och rum 
865 '/2 år, en gång under loppet af 223 månader eller 19 förmörkelseår (af 346.62 
dygn); en solförmörkelse repeteras 68 till 75 gånger, tills dess lifslängd utlupit efter 
1260 år. 
Den långa »>»lifslängden» hos förmörkelseserierna, hvilken varit bekant sedan 
uråldriga tider i Kaldéen och Kina, har troligtvis infört föreställningen om en obe- 
gränsadt fortsatt periodicitet hos alla fenomen, som bero af celesta orsaker, och ligger 
till grund för den härskande uppfattningen: att man medelst harmonisk analys bör 
kunna på teoretisk väg rekonstruera hvarje företeelse i naturen, som skall kunna 
erkännas såsom periodisk, med desto större noggrannhet ju längre observationsserier 
man har att tillgå. Man har genom att uppställa för stränga fordringar på var- 
aktigheten kommit att anse en hel del af de fenomen, som meteorologien och hydro- 
grafien studera, för oregelbundna och tillfälliga, hvilka i grunden äro lagbundna och 
periodiska, ehuru periodiciteten är begränsad till mycket kort tid. För meteorologen 
liksom för hydrografen, som försöker sammanställa en serie iakttagelser, skymtar 
oupphörligt en lagbundenhet, en periodicitet, fram; men fullföljer han iakttagelserna 
under lång tid, förloras ledtråden, perioden blir otydlig och tyckes upplösa sig i andra 
1 ÅA. ScHusTER: On the periodicities of sunspots. Proc. R. Soc. Vol. CCVI. A 403 p. 95. (1906). 
