20 O. PETTERSSON, KLIMATFÖRÄNDRINGAR I HISTORISK OCH FÖRHISTORISK TID. 
tegats och Skagerracks tillstånd fyra gånger om året, hvarvid samarbete erhölls med 
den danska kommissionen, hvilket för några år, 1893—1894, utsträcktes till andra 
länder och vid Stockholmskonferensen upptogs såsom hufvudmoment på dess hydro- 
grafiska program (terminfärderna). 
En annan synoptisk sammanställning var den, som utfördes genom iakttagelser 
under hvarje månad af åren 1897—98 öfver Atlantens ytvatten, dess temperatur, 
salthalt och planktonlif.' 
Att den synoptiska arbetsmetoden är nyttig och rent af oumbärlig just genom 
dess förmåga att orientera och upptäcka sambandet mellan olika grupper af förete- 
elser, t. ex. planktonlifvets och fisklifvets samband med hafsvattnets salthalt, tem- 
peratur och strömningar, framgår af det förhållande, att den erhållit rekommendation 
af 3 geografiska kongresser, i London, Berlin och Rom [för den blifvande orienterande 
rekognosceringen af Atlanten], samt att den upptagits på den italiensk-österrikiska 
Adriaforskningens program efter Stockholmskonferensens mönster. Så mycket mera 
är det att beklaga, att terminfärderna (alltför tidigt!) upphört inom den internatio- 
nella hafsforskningen och att man åtnöjer sig med noggranna uträkningar af medel- 
tal ur de för detta ändamål alltför korta iakttagelseperioderna. Lyckligtvis har den 
fiskeribiologiska undersökningen, som bedrifves på ett mindre abstrakt sätt, gifvit så 
glänsande resultat, att detta uppväger bristen på resultat af allmännare intresse på 
andra arbetsfält. 
Det problem, som alltifrån början synts de svenska hydrograferna erbjuda det 
största intresset, är periodiciteten i den oceaniska cirkulationen och dess orsaker. I 
det föregående har visats, att orsaken till ett af de periodiska fenomenen, nämligen 
rörelserna i hafvets gränsskikt, hvilka jag här betecknat såsom »månvågor», äro för- 
orsakade af kosmiska orsaker, som måste sökas i månperiodernas växling. Nyare 
undersökningar, dels af den danska kommissionen med Thor, dels af MICHAEL SARS” 
expeditionen 1910 i Gibraltarsundet, visa att undervattensvågor af samma art men 
vida större dimensioner än dem vi funnit i Stora Belt och i Skagerack, uppträda 
vid oceanens trösklar, t. ex. vid Färö—lsland och Wyville Thomsonbanken. 
De kunna anses för den oceaniska flodvågens bränningar mot undervattens- 
bankarna i hafvet, hvilka uppträda med hög amplitud och göra vattenutbytet mel- 
lan det atlantiska systemets olika bassiner till ett pulsatoriskt fenomen i takt med 
tidvattnets perioder. De undervattensbränningar, som intränga i Kattegat, måste 
emellertid upplösa sig 1 oregelbundna hvirfvelrörelser, då de träffa de ställen, där den 
djupa rännan uppgrundas, såsom vid Anholt, eller där den öfvergår i ett system af 
trånga kanaler, såsom fallet är vid 57” 10' lat. i Kattegat. Gränslagret, hvari de 
framgå, kilar ut mot fasta hafsbottnen i dessa trakter. Då general CARP förnekar 
månvågornas existens, emedan de icke kunnat med visshet påträffas i sydliga Katte- 
gat samt inuti Östersjön(!), så torde han ställa allt för stora anspråk på tidvattens- 
fenomenens fortplantningsmöjligheter. De ställen, där de kunna studeras i våra far- 
vatten, torde inskränka sig till Skagen och Gullmarfjorden samt möjligen Kristiania- 
1 P. T. CreEvE, G. EKMAN och O. PETTERSSON: Les variations annuelles de I'eau de surface de V'ocean 
Atlantique. Göteborg 1901. 
